Постанова
Іменем України
 
25 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 686/13821/19
 
провадження № 61-16930св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Корніюк А. П., П`єнти І. В., Спірідонової Т. В. та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року у складі колегії суддів:            Корніюк А. П., П`єнти І. В., Спірідонової Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до              ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та повернення житлового будинку і земельної ділянки у власність.
 
Позовна заява мотивована тим, що 25 червня 2013 року між нею та ОСОБА_2 були укладені договори довічного утримання, за умовами яких останній набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 0,10 га, що знаходяться по АДРЕСА_1 , та зобов`язався забезпечувати її утриманням і довічним доглядом на умовах, встановлених цими договорами. Разом з тим, ОСОБА_2 всупереч умовам зазначених договорів, разом зі своєю дружиною, зайняв три кімнати, залишивши у її користуванні одну кімнату, крім того, жодного разу не виплатив їй грошове забезпечення, яке передбачено пунктом 5 договорів, не готував їжу, не купував дрібні речі і медикаменти, ніколи не міняв їй постільну білизну і не прав її речі.
На підставі вказаного ОСОБА_1 просила суд розірвати договори довічного утримання, укладені між нею та ОСОБА_2 25 червня 2013 року, посвідчені державним нотаріусом Першої Хмельницької нотаріальної контори Наконечною М. І. та зареєстровані у реєстрі за №3-1089 і №3-1091, та повернути у її власність житловий будинок з надвірними будівлями і земельну ділянку площею 0,10 га, що знаходяться по АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області               від 20 липня 2020 року у складі судді Приступи Д. І. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків за оскаржуваними договорами. З оглянутого відеозапису, наданого позивачем, вбачається, що будинок, де вона проживає, ззовні знаходиться у доглянутому стані, кімнати у будинку мають охайний вигляд та візуально не вбачається порушення санітарних норм. Крім того, судом надана оцінка наданим відповідачем документам на підтвердження придбання товарів для виконання ремонтних робіт будинку і прибудинкової території.
 
Короткий зміст постанови і ухвали суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                     від 20 липня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 . 
Розірвано договір довічного утримання (догляду) від 25 червня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , про передачу у власність житлового будинку із надвірними будівлями АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Першої Хмельницької нотаріальної контори Наконечною М. І. та зареєстрований у реєстрі за                  № 3-1089.
Розірвано договір довічного утримання (догляду) від 25 червня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , про передачу у                власність земельної ділянки площею 010 га, що знаходиться на території                АДРЕСА_1 , яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, кадастровий номер: 6810100000:16:008:0071, посвідчений державним нотаріусом Першої Хмельницької нотаріальної контори Наконечною М. І. та зареєстрований у реєстрі за № 3-1091.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки відповідачем у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не надано суду належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження виконання ним вимог пункту 5 оспорюваних договорів           щодо надання щомісячного матеріального забезпечення у загальному розмірі 400,00 грн. Враховуючи невиконання відповідачем своїх зобов`язань, наявні підстави для розірвання договорів довічного утримання у зв`язку з неналежним виконанням набувачем обов`язків за вказаними договорами.
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). З урахуванням вказаного підлягають поверненню у власність ОСОБА_1 спірні житловий будинок з надвірними будівлями і земельна ділянка.
 
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року доповнено резолютивну частину повного тексту постанови Хмельницького апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року абзацом шостим, що помилково виключений, такого змісту:
«Повернути у власність ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер: 6810100000:16:008:0071, площею 010 га по АДРЕСА_1. ».
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що зі змісту скороченої постанови Хмельницького апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року і технічного запису судового засідання від 12 жовтня 2020 року вбачається, що судом у резолютивній частині вирішено повернути ОСОБА_1 у власність спірні житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, разом з тим, при виготовленні повного тексту указаної постанови зазначений абзац був помилково виключений із резолютивної частини судового рішення. З урахуванням вказаного зазначена описка підлягає виправленню відповідно до вимог статті 269 ЦПК України.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову та ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження є порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно взяв до уваги недопустимий доказ, одержаний з порушенням встановленого законом порядку, а саме пояснення позивача, яка не була допитана судом як свідок. Також суд дав оцінку доказам, які не одержував в установленому законом порядку, а саме показам свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Крім того, суд фактично звільнив позивача від обов`язку доказування, переклавши його на відповідача. Щодо ухвали суду апеляційної інстанції, то вказує, що судом фактично ухвалено додаткове рішення стосовно позовної вимоги про повернення спірного майна у власність, а не вирішено питання про виправлення описки у судовому рішенні. При цьому у порушення вимог частини третьої статті 270 ЦПК України вирішення цього питання було здійснено судом без призначення судового засідання і без повідомлення учасників справи.
 
Відзив на касаційну скаргу позивачем не подано

 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
25 червня 2013 року між ОСОБА_1 (відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач) було укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Першої Хмельницької нотаріальної контори Наконечною М. І. і зареєстрований у реєстрі за № 3-1089. За умовами         цього договору відчужувач передала у власність набувача належний їй житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , взамін чого набувач зобов`язався забезпечувати відчужувача утриманням і доглядом довічно на умовах, встановлених цим договором. 
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 червня 2013 року № 5325467 за ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання від 25 червня         2013 року зареєстровано право приватної власності на житловий будинок         А-1, хлів - Б, погріб - б, альтанку - В і вбиральню - Г, загальною площею          77,4 кв. м, житловою площею 60,2 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Крім того, 25 червня 2013 року між ОСОБА_1 (відчужувач) та          ОСОБА_2 (набувач) було укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Першої Хмельницької нотаріальної контори Наконечною М. І. і зареєстрований у реєстрі за                     № 3-1091. За умовами цього договору відчужувач передала у власність набувача належну їй земельну ділянку площею 0,10 га, що знаходиться на АДРЕСА_1 , яка передана для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських          будівель, кадастровий номер: 6810100000:16:008:0071, взамін чого набувач зобов`язався забезпечувати відчужувача утриманням і доглядом довічно на умовах, встановлених цим договором.
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 червня 2013 року № 5301872 за ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання від 25 червня         2013 року зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 6810100000:16:008:0071, площею 010 га по АДРЕСА_1 .
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.
 
Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
 
Таким чином, істотними умовами договору довічного утримання є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому будинку, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг, виконання різних видів ремонтних робіт, забезпечення медичною допомогою, забезпечення харчуванням.
 
Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.
 
Статтею 751 ЦК України передбачено, що матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.
 
Судом установлено, що згідно з пунктом 4 оспорюваних договорів відповідач взяв на себе зобов`язання довічно утримувати (доглядати) ОСОБА_1 , забезпечуючи її харчуванням, одягом, медикаментами, і зберігати в її безоплатному довічному користуванні житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, в тому числі здійснювати закупки, доставки продуктів з магазину та ринку; закупку, доставку медикаментів; прибирання приміщення (щотижневе), миття вікон (два рази на рік); зміну постільної білизни, прання її, придбання дрібних речей; приготування їжі; купання (за потребою); відвідування хворої в лікарні; надання послуг по оплаті комунальних платежів за рахунок відчужувача; виклику лікаря додому; супроводжувати в поліклініку та в лікарню.
 
За погодженням сторін грошова оцінка матеріального забезпечення, яке сплачується відчужувачу набувачем, складає 200,00 грн на місяць за кожним з договорів. Дана сума повинна сплачуватись набувачем не пізніше двадцять дев`ятого числа кожного місяця за наступний місяць. Набувач зобов`язався безкоштовно забезпечувати відчужувача житлом у будинку, який йому переданий за договором, довічно. Для проживання відчужувачем надається весь будинок, який є предметом договору. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати її (пункт 5 договорів).
 
За змістом частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.
 
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
 
Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
 
У справі, яка переглядається, судом установлено, що за умовами укладених між сторонами договорів відповідач зобов`язався забезпечувати позивача щомісячними платежами, довічним правом на проживання відчужувача у будинку, тобто, у договорі довічного утримання обов`язки набувача є конкретно визначеними сторонами і обмежуються конкретно визначеним видом забезпечення відчужувача, матеріальна вартість яких становить 400,00 грн на місяць за двома договорами.
 
З урахуванням вказаного, встановивши неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання, які є конкретно визначеними, а також доведеність факту порушення його істотних умов, зокрема несплату ОСОБА_2 грошових коштів, розмір яких встановлений умовами договорів, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми статей 755, 756 ЦК України і дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх правових підстав для розірвання вказаного правочину.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
 
Твердження заявника, що суд апеляційної інстанції звільнив позивача від обов`язку доказування, переклавши цей обов`язок на відповідача, є безпідставним, оскільки позивачу законом надано право ініціювати питання розірвання договору довічного утримання у судовому порядку у випадку невиконання набувачем умов цього договору, при цьому відповідач на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду доказу відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Так, суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження виконання своїх обов`язків щодо сплати грошового забезпечення, хоча саме ОСОБА_2 мав убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку. 
 
З урахуванням вказаного необґрунтованим є посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно взяв до уваги пояснення позивача, оскільки відповідно до частини тринадцятої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 вказувала на невиконання відповідачем умов укладених договорів довічного утримання, зокрема щодо сплати щомісячного грошового утримання, тому суд на підставі вказаної заяви, на виконання завдання цивільного судочинства, дав належну оцінку                                 цим обставинам, що відповідає вимогам пункту першого частини першої                статті 264 ЦПК України. При цьому саме відповідач у випадку належного виконання умов договору має можливість надати відповідні докази цього, оскільки позивач у такому випадку позбавлена об`єктивної можливості надати докази невиконання умов договору щодо сплати щомісячного грошового утримання, оскільки відсутність дій свідчить про відсутність доказів на підтвердження їх вчинення.
При цьому суд не допитував позивача як свідка, тому твердження заявника про недопустимість її пояснень як доказу є безпідставним. 
Також безпідставним є посилання заявника на те, що суд дав оцінку доказам, які не одержував в установленому законом порядку, а саме показам свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , оскільки відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, суд апеляційної інстанції, не проводячи повторний допит свідків, які були допитані судом першої інстанції, може дати оцінку цим доказам.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03).
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Доводи заявника, що судом апеляційної інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали фактично ухвалено додаткове рішення стосовно позовної вимоги про повернення спірного майна у власність є безпідставними, оскільки зі змісту скороченої постанови Хмельницького апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року, мотивувальної частини повної постанови і технічного запису судового засідання від 12 жовтня 2020 року вбачається, що вказані вимоги позивача про повернення майна були предметом розгляду, однак судом при виготовленні повного тексту указаної постанови зазначений абзац був помилково виключений із резолютивної частини судового рішення, що відповідно до вимог статті 269 ЦПК України є підставою для виправлення описки. При цьому згідно з частиною другою статті 269 ЦПК України питання про внесення виправлень вирішується без повідомлення учасників справи, про що постановляється ухвала, тому доводи касаційної скарги щодо вирішення судом цього питання без призначення судового засідання і без повідомлення учасників справи є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на законі.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законних і обґрунтованих судових рішень.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити        без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Н. Ю. Сакара
 
О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян