Номер провадження: 22-ц/813/3558/21 
Номер справи місцевого суду: 522/19497/18
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Томашевської К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Редакції Газети «Думська» про захист честі, гідності та ділової репутації, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Шенцевої О.П. 20 липня 2020 року у м. Одеса, -
встановила:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів, у якому просила суд:
- визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію Позивача, відомості, опубліковані сторінці FACEBOOK ( ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині наступних формулювань:
1.1. «сокрытие случаев педофилии, совершенных в отношении наших детей»;
1.2. «уверяет всех на всех совещаниях, что финансирование на уровне»;
1.3. «намеренно не даёт соответствующего разрешения на усыновление»;
1.4. «блокирует переводы детей в наш детский дом, обосновывая тем, что на каких-то детей есть усыновители»;
1.5. «всячески вставляла палки в колёса, заставляя Белгород-Днестровскую службу по делам детей писать письма и абсурдные запросы на Одесскую службу, требуя тех документов, что просто не существуют в природе»;
1.6. «сделала с десяток звонков по всем инстанциям, пытаясь найти нарушение закона и вернуть детей в детский дом»;
1.7. « ОСОБА_3 всегда знала о ситуационных совещаниях конкурса, в отличие от других кандидатов. Обежала всех членов экзаменационной комиссии, где надо - лизнула»;
1.8. «человек, в отношении которого работает СБУ»;
1.9. «в ЄРДР уже внесено по вымогательству одно дело по начальнику областной ССД».
1.10. «внесла изменения в положение про работу областной Службы по делам детей, сняв любую ответственность с себя за подведомственный приют».
Зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширенні ним відомості способом, найбільш близьким до способу їх поширення, а саме шляхом публікації на сторінці FACEBOOK (ІНФОРМАЦІЯ_4) допису наступного змісту: «Поширена мною протягом 2016-2018 років інформація про ОСОБА_1 щодо 1) приховування нею випадків педофілії у підвідомчих установах, 2) введення нею в оману керівництва облдержадміністрації щодо фінансування підвідомчих установ, 3) її умисних дій щодо блокування усиновлення дітей, 4) її впливу на результати конкурсу на зайняття вакантної посади державної служби у 2016 році, 5) внесення щодо неї відомостей до Єдиного державного реєстру розслідувань та розслідування її діяльності збоку Служби безпеки України, 6) махінацій благодійного фонду «Вітрила Дитинства», 7) приховування випадку сексуального насильства у притулку «Світанок» та інша інформація, вигадана мною та є недостовірною. Я приношу свої вибачення ОСОБА_1 та визнаю, що мої дії були умисними, спрямованими на її дискредитацію з метою усунення з посади державної служби».
Зобов`язати ОСОБА_2 видалити всі свої дописи на сторінці FACEBOOK ( ІНФОРМАЦІЯ_1 які містять інформацію, визнану судом недостовірною.
Визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію Позивача, відомості, опубліковані на сторінці ДУМСКАЯ ( ІНФОРМАЦІЯ_2 в частині наступних формулювань:
5.1. «такое решение было принято по результатам служебной проверки, и уже есть соответствующее распоряжение губернатора»,
5.2. «По результатам служебного расследования в «Світанке» также уволили руководителя областной службы по делам детей ОСОБА_5 ».
Зобов`язати Редакцію Газети «Думська» спростувати шляхом розміщення на сторінці ДУМСКАЯ (ІНФОРМАЦІЯ_3) спростування такого змісту: «На виконання рішення суду повідомляємо, що раніше опублікована інформація про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Служби у справах дітей Одеської облдержадміністрації за результатами службового розслідування у дитячому притулку «Світанок» не відповідає дійсності».
Витрати, пов`язані зі спростуванням відомостей, поширених ОСОБА_2 у засобах масової інформації, покласти на відповідачів.
В обґрунтування вимог позову ОСОБА_1 вказує, що поширена відповідачем інформація у мережі "Фейсбук" порушує немайнові права позивача на честь, гідність та ділову репутацію..
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1  було відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що розповсюджена ОСОБА_2 інформація є недостовірною, її поширення ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача, що мало негативне відображення на психологічному стані ОСОБА_1 та членів її сім`ї. Також апелянт зазначає, що інформація, наведена у статті, подана саме у формі фактичних тверджень, та не може кваліфікуватися як оціночні судження. Оспорювана інформація не відповідає дійсності, не підтверджується зібраними доказами, є негативною, створює негативні уявлення про позивача, та порушує його немайнові права, що не було враховано у рішенні суду першої інстанції.
Сторони у справі, відповідно до вимог ст. ст. 128, 130 ЦПК України, про час, дату і місце слухання справи 16 лютого 2020 року сповіщались належним чином, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, через обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду внаслідок поширення в Україні коронавірусної інфекції COVID-19, не подавали.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, спростуванню підлягає недостовірна інформація.
Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення цією особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо).
Частиною 3 ст. 277 ЦК України передбачено, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.
Згідно із ч. 1 ст. 12, ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних не є обов`язком суду, крім випадків передбачених цим Кодексом.
При розгляді справи, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відсутності належних та допустимих доказів того, що відповідач є автором допису, розміщеного на сторінці соціальної мережі «Фейсбук» (http://facebook.com), і що він розповсюдив вказану інформацію.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 не заперечувались факти, що саме він є автором низки публікацій, у якій відповідач висвітлював своє бачення роботи ОСОБА_1 на посаді начальника відділу розвитку сімейних форм виховання Служби у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації.
Однак, вказаний помилковий висновок суду не вплинув на законність та обґрунтованість постановлення оскаржуваного судового рішення.
За змістом ст. ст.94,277 ЦК України, ч. 4ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
При цьому, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.
Отже, у законодавстві робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню.
У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (п. 2 ч. 2ст. 119 ЦПК).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації у вказаних вище статтях Інтернет видань, суд визначає характер такої інформації та з`ясовує, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.
Згідно зі статтею 47-1 Закону України Про інформацію, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року (далі Конвенція).
Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті10 Конвенції.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.
Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.
Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку.
У зв`язку із викладеним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність фактів, які б доводили, що зазначені відповідачем висловлювання щодо публічної особи, якою була позивач як державний службовець, мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити її честь, гідність чи ділову репутацію, а тому, вирішуючи спір, судом враховано те, що межі допустимої критики стосовно політиків, державних службовців, що діють як офіційні особи, більше відкриті для прийнятної критики, ніж приватні особи.
Крім того, позивач не надала судами першої та апеляційної інстанцій жодного належного доказу про те, що поширена про неї інформація є відомостями, які містять фактичні дані.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону України Про пресу та інші засоби масової інформації, стаття 65 Закону України Про телебачення і радіомовлення) у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.
Зазначені оціночні судження, думки та переконання не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки й поглядів відповідача, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. Правильність думок і оцінок автора публікації можуть бути предметом думок та оцінок інших осіб, а не предметом повноважень судової влади, тому що визначати їх правильність у судовому порядку означає втручання в правовий статус громадянина.
Крім того, відповідно до частини першої статті 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду про відсутність доведених фактів поширення відповідачами недостовірної інформації щодо позивача та порушення його прав, на підставі чого суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання інформації недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує права та свободи позивача, ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію та зобов`язання розмістити публікації про те, що зазначена інформація недостовірна, така, що не відповідає дійсності.
Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання у апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 на те, що судом першої інстанції не було враховано, що розповсюджена ОСОБА_2 інформація є недостовірною, її поширення ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача, що мало негативне відображення на психологічному стані ОСОБА_1 та членів її сім`ї. Також апелянт зазначає у скарзі, що інформація, наведена у статті, подана саме у формі фактичних тверджень, та не може кваліфікуватися як оціночні судження. Оспорювана інформація не відповідає дійсності, не підтверджується зібраними доказами, є негативною, створює негативні уявлення про позивача, та порушує його немайнові права, що не було враховано у рішенні суду першої інстанції.
Так, відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Згідно зі статтею 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
За змістом частини першої статті 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.
За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII), суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і  предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
При цьому, суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.
За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки?є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.
Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони обираючи кар`єру публічної особи погодились на таку увагу.
Як вже вказувалось вище, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинені визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.
Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Таким чином, згідно статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи. Або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес.
Судам слід уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотримання розумних меж цих суджень.
Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Колегія суддів враховує, що на момент публікації відповідачем на власній сторінці у мережі Faсebook статтей, що є предметом спору у даній справі, ОСОБА_6 була публічною особою, займала посаду начальника відділу розвитку сімейних форм виховання Служби у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації, а відповідно, межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо неї є значно ширшими, оскільки позивач безпосередньо відігравала важливу роль у діяльності держави, та її безпосередні дії становили суспільний інтерес.
У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції                            № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).
У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях  3,  4,  6  Декларації  вказується,  що   оскільки політичні  діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або  здійснюють  публічну  владу  на   місцевому,?? регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні  мати  більшого  захисту  своєї  репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.
У зазначеному рішення суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.
Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.
У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» № ЄСПЛ зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, алей тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».
Так, у справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» вказано «43. Він повторює, що фундаментальною вимогою права дифамації (the law of defamation) є те, що для виникнення підстави для подання позову про дифамацію необхідно, щоб дифамація була звернена до конкретної особи. Якби усім державним посадовцям було б дозволено звертатися до суду з позовами про дифамацію через будь-яку заяву критичного характеру стосовно ведення державних справ, навіть у ситуаціях, коли до посадовця не зверталися на ім`я або в інший (такий, що може бути ідентифікований) спосіб, журналісти були б завалені позовами. Це не лише вилилося б у накладення надмірного і непропорційного тягаря на засоби масової інформації, що здійснювало б тиск на їхні ресурси та затягло б їх у нескінченні судові тяжби. Безсумнівно, це мало б ефект стримування, яке відчувала б преса, виконуючи роль рупора інформації та громадського охоронця порядку (watchdog)».
Вказане кореспондується із висновком, зробленим Верховним Судом у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що поширена ОСОБА_2 інформація була його власними судженнями та оцінкою, поширеної на власній сторінці у соціальній мережі Faсebook, а також опублікованої на сторінці ДУМСКАЯ. Таке поширення та оцінка отриманої інформації була є оціночними судженнями відповідача, які ґрунтуються на його особистому трактуванні отриманої з інших джерел інформації.
Крім того, колегія суддів враховує, що станом на момент розгляду даної справи апеляційним судом, на сторінці соціальної мережі Faсebook за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4, яка, за твердженням позивача, належить ОСОБА_2 , відсутня будь-яка інформація відносно позивача ОСОБА_1 .
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2020 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування  відсутні.  
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2020 року -  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 02 березня 2021 року.

      Головуючий                                                              С.О. Погорєлова 
      
Судді                                                                 А.П. Заїкін

        О.М. Таварткіладзе