ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року 
м. Київ
Справа №  910/3884/20 

Верховний Суд у складі суддів  Касаційного господарського суду: 
Огородніка К.М.- головуючого,  Жукова С.В.,  Ткаченко Н.Г.,
за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,
за участю представників: 
ДП "Луганський авіаційний ремонтний завод" - Пантюшенка О.О. (дов. від 03.03.2020),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства "Луганський авіаційний ремонтний завод"
на постанову  Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2020
та рішення Господарського суду  міста Києва  від 28.07.2020
у справі № 910/3884/20
за позовом Державного підприємства "Луганський Авіаційний ремонтний завод"               
до     Держави України в особі:
1) Міністерства юстиції України
2) Державної казначейської служби України
про відшкодування шкоди 4 782 191,04 грн, яка заподіяна особі незаконною бездіяльністю органу державної влади, його посадовою особою.
ВСТАНОВИВ:
Державне підприємство "Луганський авіаційний ремонтний завод" (далі  - ДП "ЛАРЗ", позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Держави України в особі Міністерства юстиції України (далі - відповідач 1) та Державної казначейської служби України (далі - відповідач 2) про відшкодування шкоди 4 782 191,04 грн, яка заподіяна особі незаконною бездіяльністю органу державної влади, його посадовою особою.
Позовні вимоги мотивовані незаконною бездіяльністю Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Севастополі у ВП № 38294724 про стягнення з ДП "Севастопольського авіаційного підприємства" на користь ДП "Луганський Авіаційний ремонтний завод" 5  977  153,43 грн, яке було відкрито на підставі наказу Господарського суду м.Севастополь № 919/213/13-г від 13.05.2013, та в рамках якого 06.12.2013 були стягнені із боржника грошові кошти та у січні 2014 року, платіжні доручення про перерахування на користь стягувача коштів у сумі 4  782191,04 грн сформовані органом виконавчої служби, проте кошти перераховані стягувачу не були, неодноразові звернення до відповідачів не призвели до відновлення прав стягувача, у зв`язку із чим позивач просить стягнути спірні кошти з відповідача як майнову шкоду в порядку статей  1173, 1174 ЦК України.
У відзиві на позовну заяву, Міністерство юстиції України зазначало, що не є належним відповідачем у справі, позивачем не наведено як саме і якими діями    Міністерство юстиції України порушило його права та законні інтереси, зауважує, що станом на момент вчинення виконавчих дій 2013-2014 році Головне управління юстиції у м. Севастополі було державним органом, який здійснює покладені на нього функції, враховуючи, що м.Севастополь є тимчасово окупованою територією України, діяльність територіальних органів Міністерства юстиції України на зазначеній території є об`єктивно неможливою.
Відповідач 1 подав заяву про застосування строків позовної давності.
У додаткових поясненнях на доводи відповідача 1 щодо пропуску строку позовної давності для звернення з даним позовом позивач зазначив про наявність рішення у адміністративній справі № 826/17071/16, що розглядалась Окружним адміністративним судом м. Києва про визнання протиправною бездіяльності відповідача 2 щодо невиконання платіжних доручень № 14, № 45 (провадження відкрито 04.11.2016, рішення прийнято 07.08.2019), тому строк позовної давності не пропущений.
Обставини встановлені судами
У відділі примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби України Головного управління юстиції у м. Севастополі знаходилось виконавче провадження ВП № 38294724 щодо примусового виконання наказу Господарського суду м. Севастополь № 919/213/13-г від 13.05.2013    про стягнення з ДП "Севастопольське авіаційне підприємство" на користь ДП "Луганський Авіаційний ремонтний завод" заборгованості в розмірі 5977153,43 грн.
В ході проведення виконавчий дій у ВП № 38294724 постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби України Головного управління юстиції у м.Севастополі з примусового виконання наказу Господарського суду м.Севастополь Новікова Н.В.   від 05.12.2013 накладено арешт на грошові кошти на рахунках боржника ДП "Севастопольське авіаційне підприємство" у межах суми 7   983   792,53 грн. 
На виконання вищезазначеної постанови на поточному рахунку ДП "Севастопольське авіаційне підприємство" були арештовані та стягнуті з цього рахунку грошові кошти в загальному розмірі 6 388 151,51 грн, які були направлені державним виконавцем на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, відкритий в управлінні Державної казначейської служби в м. Севастополі № 37314005000880, що підтверджується банківськими виписками з рахунку ДП "Севастопольське авіаційне підприємство" від 06.12.2013 та від 22.01.2014.
В подальшому Головним управлінням юстиції у м. Севастополі оформлено платіжні доручення № 14 від 15.01.2015 на суму 4   471   392,39 грн, № 45 від 25.01.2014 на суму 307798,65 грн, отримувач: Луганський авіаційний ремонтний завод, призначення платежу: перерахунок коштів, що надійшли від ДП "Севастопольське авіаційне підприємство" на користь ДП "Луганський авіаційний ремонтний завод" згідно розпорядження державного виконавця ВП № 38294724, примірники вказаних документів позивач отримав на вимогу 05.05.2014.
Листом   від 19.02.2014 на запит позивача Головне управління державної казначейської служби України у м. Севастополі про неоплачені платіжні документи зазначило, що   платіжне доручення № 14 від 15.01.2014 ВДВС ГУЮ у м. Севастополі знаходиться на опрацюванні та негайно було сплачене при наявності фінансового ресурсу, враховуючи, що всі кошти зараховують на єдиний казначейський рахунок.
Листом від 23.09.2014 Державна казначейська служба України повідомила, що кошти, стягнуті Відділом примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у м.Севастополь з  ДП "Севастопольське авіаційне підприємство" зараховані на депозитний рахунок відділу.
Стягнуті з ДП "Севастопольське авіаційне підприємство" грошові кошти в розмірі 4782191,04 грн, які перебували на депозитному рахунку органу державної виконавчої служби, на користь ДП "Луганський авіаційний ремонтний завод" перераховані не були.
ДП "Луганський авіаційний ремонтний завод" звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання платіжного доручення від 15.01.2014 № 14 на суму 4474   392,39 грн та платіжного доручення від 25.01.2014 № 45 на суму 307798,65 грн, наданих Відділом примусового виконання рішення Державно виконавчої служби України ГТУЮ у м. Севастополі до ГУ ДКС України у м. Севастополі для перерахування з депозитного рахунку виконавчої служби №373140050008800, відкритого в Державній казначейській службі України (єдиний казначейський рахунок) на користь ДП "ЛАРЗ" суми боргу, зобов`язання відповідача перерахувати суми боргу в розмірі 4   474   392,39 грн та 307798,65 грн на поточний рахунок позивача.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.08.2019 у справі №826/17071/16 у задоволенні адміністративного позову ДП "Луганський авіаційний ремонтний завод" відмовлено у повному обсязі з посиланням на помилкове ототожнення позивачем можливості відновлення порушеного права Державною казначейською службою України, оскільки остання не має впливу на розпорядження депозитними рахунками УДВС (ВДВС), відкритими у територіальних органах казначейства.
Звертаючись до господарського суду у цій справі з позовом до Держави України в особі Міністерства юстиції України   та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди 4 782 191,04 грн, позивач свої вимоги мотивував бездіяльністю Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Севастополі у ВП №38294724 щодо неперерахування на рахунок позивача, як стягувача отриманих у процесі виконавчих дій стягнених з боржника коштів у сумі 4  782  191,04 грн, які перебували на депозитному рахунку органу державної виконавчої служби, проте не отримані стягувачем через бездіяльність його посадових осіб, що полягала у тому, що керівник органу ДВС та особа, уповноважена на ведення відповідного рахунку органу ДВС не підписали платіжні доручення № 14 від 15.01.2014 на суму 4474392,39 грн та № 45 від 25.01.2014 на суму 307 798,65 грн; державний виконавець не здійснив перерахування грошових коштів у міру їх стягнення на користь ДП "ЛАРЗ".
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Господарського суду  м. Києва  від 28.07.2020 у задоволенні позову до Держави України в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування 4 782 191,04 грн шкоди, яка заподіяна особі незаконною бездіяльністю органу державної влади, його посадовою особою, відмовлено повністю.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2020 рішення Господарського суду м. Києва від 28.07.2020 у справі № 910/3884/20 залишено без змін. 
Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями органів держави (у даному випадку відповідачів)          та збитками, які позивач зазнав у зв`язку із неотриманням коштів, а також не встановлено наявності складу цивільного правопорушення для стягнення шкоди, зокрема, неправомірності дій/бездіяльності відповідачів та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
Зважаючи на відмову у задоволенні позову по суті спору, заявлена позовна давність за заявою відповідача 1 судами  не застосовувалась.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ДП "Луганський авіаційний ремонтний завод", в якій просить скасувати рішення Господарського суду  м. Києва  від 28.07.2020  та постанову  Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2020 у справі №910/3884/20, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву  та стягнути з  Держави Україна  за рахунок коштів державного бюджету  України на користь ДП "Луганський авіаційний ремонтний завод" грошові кошти в розмірі 4    782   191,04 грн в рахунок відшкодування майнової шкоди. 
Скаржник посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанції      оскаржувані рішення та постанова ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, що полягає в наступному:
- суди застосували наказ Міністерства юстиції № 115/5 від 30.01.2015 "Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України", який не підлягав застосуванню, тому що він не регулює спірні правовідносини; 
-судами безпідставно було застосовано закон, який не підлягав застосуванню, а саме - Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014 № 1207-VII;
- судами не було враховано  положення постанови Кабінету Міністрів України №17 від 21.01.2015 "Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції", якими передбачено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.
Крім того, скаржник вказує на наявність трьох елементів цивільного правопорушення: неправомірна бездіяльність - неперерахування посадовими особами органу ДВС  ДП "ЛАРЗ" стягнутих з боржника грошових  коштів;  наявність шкоди - матеріальна шкода в розмірі 4   782   191,04 грн; причинно-наслідковий зв`язок - внаслідок неправомірної бездіяльності посадових осіб органу ДВС ДП "ЛАРЗ" фактично позбавлений грошових коштів в розмірі 4   782   191,04 грн, які були стягнуті органом ДВС з боржника по виконавчому провадженню, необхідних для застосування цивільно-правової відповідальності.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу Міністерство юстиції України просить відмовити у її задоволенні, оскаржувані судові рішення залишити без  змін, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
Міністерство вважає, що позивач не довів наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями органів держави (у даному випадку відповідачів) та збитками, які позивач зазнав у зв`язку із неотриманням коштів; позивачем не вчинялись будь-які дії щодо звернення після квітня 2014 року до Державної виконавчої служби України, правонаступника/тимчасово наділеного повноваженнями Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Севастополі на території України після анексії Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Міністерства юстиції України, вчинялись спроби відновлення матеріалів ВП № 38294724.
ПОЗИЦІЯ      ВЕРХОВНОГО      СУДУ
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
Предметом розгляду у цій справі є вимоги про стягнення з Держави України в особі Міністерства юстиції України через Державну казначейську службу України шкоди  в розмірі 4 782 191,04 грн, яка заподіяна особі незаконною бездіяльністю органу державної влади, його посадовою особою, внаслідок чого стягнені із боржника за рішенням суду грошові кошти не були перераховані стягувачу.
Підставою відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, органом місцевого самоврядування або посадовою особою відповідного органу згідно зі статтями 1173, 1174 ЦК України є наявність таких обов`язкових  умов, як неправомірні дії (бездіяльність) органу або його посадової особи, шкода та причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
Тобто у даному випадку підлягає з`ясуванню та перевірці існування всіх умов, з наявністю яких законодавець пов`язує відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями (бездіяльністю) органу державної влади.  
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
В силу положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.
За загальними положеннями, наведеними у статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
За змістом частини першої статті 1173 та частини першої статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірних дій цього органу, наявності шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18)), постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 916/978/19).
Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Причинний зв`язок, як обов`язкова умова відповідальності за заподіяні збитки, полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки (пункти 6.15, 6.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18)). 
Таким чином, у цьому спорі позивач мав довести суду, що саме бездіяльність державного виконавця є причиною завданої позивачу майнової шкоди у розмірі 4 782 191,04 грн, тобто бездіяльністю органу державної влади (його посадової особи) є тією обставиною, що знаходиться у безпосередньому причинному зв`язку з наслідками, що настали для позивача.
Зі встановлених в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.08.2019 у справі № 826/17071/16 за позовом ДП  "Луганський авіаційний ремонтний завод" до Державної казначейської служби України,  третя особа - Державне підприємство "Укроборонпром", про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, обставин слідує, що у Відділі примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби України Головного управління юстиції у м. Севастополі знаходились  виконавчі провадження за: наказом Господарського суду м. Севастополь №919/213/13-г від 13.05.2013 (ВП № 38294724) про стягнення з ДП "Севастопольське авіаційне підприємство" на користь ДП "ЛАРЗ" заборгованості у розмірі 5 977 153,43 грн та наказом Господарського суду м.          Севастополь № 919/213/13-г від 13.05.2013 (ВП № 39811108) про стягнення з ДП "Севастопольське авіаційне підприємство" на користь ДП "ЛАРЗ" суми у розмірі 68 820,00 грн.
На виконання постанови головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у м.Севастополі від 05.12.2013 у грудні 2013 року - січні 2014 року на поточному рахунку ДП "Севастопольське авіаційне підприємство" були арештовані грошові кошти у загальному розмірі 6   388   151,51 грн та направлені на депозитний рахунок виконавчої служби № 37314005000880, відкритий в Державній казначейській службі України.
15 та 25 січня 2014 року ВПВР УДВС ГУЮ у м.    Севастополь направлені до ГУ ДКС України у місті Севастополь платіжні доручення на перерахування на користь ДП "ЛАРЗ" сум: 4  474  392,39 грн - платіжне доручення № 14 від 15.01.2014 та 307  798,65 грн - платіжне доручення № 45 від 25.01.2014.
Як зазначено в рішенні окружного адміністративного суду, в матеріалах справи міститься лист Державної казначейської служби України від 23.09.2014 № 14-08/3123-21376, адресовано Державній виконавчій службі Україні та ДК "Укроборонпром", в якому зазначено, що кошти, стягнуті Відділом примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у м. Севастополь з ДП "Севастопольське авіаційне підприємство", зараховано на депозитний рахунок Відділу. 
Однак, вищезазначені платіжні доручення ГУ ДКСУ у м. Севастополь виконані не були, стягнуті з ДП "Севастопольський авіаційний завод" грошові кошти в розмірі 4782191,04 грн, які перебували на депозитному рахунку органу державної виконавчої служби на користь ДП "ЛАРЗ" перераховано не було.
Посилаючись на вказані обставини, позивач зазначає, що має місце незаконна бездіяльність органу державної виконавчої служби (відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Севастополі), яка полягає в тому, що керівник органу ДВС та особа, уповноважена на ведення відповідного рахунку органу ДВС не підписали платіжні доручення № 14 від 15.01.2014 на суму 4474392,39 грн та №45 від 25.01.2014 на суму 307798,65 грн; державний виконавець не здійснив перерахування грошових коштів у міру їх стягнення на користь ДП "ЛАРЗ".
Питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягають примусовому виконанню врегулювано Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012,  зареєстрованим  в  Міністерстві  юстиції   України 02.04.2012 за № 489/20802  (із змінами,  внесеними  згідно  з  наказами  Міністерства юстиції № 1765/5 від 30.11.2012 та № 924/5 від 18.05.2013 в останній редакції станом на 07.06.2013 (в редакції,  чинній на час виникнення спірних правовідносин), розділом ХІІ  якої  врегульовано облік депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам.
Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи виключну правову проблему в питанні самостійного встановлення господарськими судами незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час розгляду справ про відшкодування шкоди, у постанові від 13.03.2019 у справі № 920/715/17 зазначила, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами Кримінального процесуального кодексу України, а господарський суд, оцінюючи надані сторонами докази, самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди. 
Таким чином, при вирішенні спору суди мали самостійно оцінити дії державного виконавця в контексті положень Закону України "Про виконавче провадження" та Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та відповідно зробити висновок про правомірність чи неправомірність таких дій. 
Однак, суди не проаналізували вказані законодавчі норми щодо примусового виконання рішень, та обставини справи у їх сукупності, ухилившись від дослідження того факту, чи шкода, під якою розуміються втрати позивача у розмірі суми, стягнутої Відділом примусового  виконання  рішень  УДВС  ГУЮ  у м. Севастополь з ДП "Севастопольське авіаційне підприємство" за рішенням суду у справі № 919/213/13-г, та зарахованої на депозитний рахунок Відділу, яка не була перераховані на користь  ДП "ЛАРЗ", стала об`єктивним наслідком поведінки державного виконавця та чи знаходиться у прямому причинному зв`язку із шкідливими для позивача наслідками. 
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності, і він полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами.
При цьому колегія суддів зауважує, що встановлення обставин порушення державним виконавцем положень Закону України "Про виконавче провадження" не є безумовною підставою для покладення цивільної відповідальності на державу, якщо не буде доведено інших складових цивільного делікту (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі №910/5578/19).
Пославшись на те, що належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби,  які в даному випадку відсутні, судами не враховано, що статті 1173 і 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою, однак  її відсутність не позбавляє суд права та обов`язку самостійно оцінити такі дії. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших складових цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
При вирішенні позову ДП "ЛАРЗ" про відшкодування шкоди, заподіяної бездіяльністю органу державної влади, його посадовою особою, обмежившись лише посиланням на недоведеність позивачем наявності всіх елементів складу правопорушення для застосування такої міри деліктної відповідальності як відшкодування  шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували наведені вище положення чинного законодавства, якими урегульовано питання відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконною бездіяльністю органу державної влади, його посадовою особою, та підстави такого відшкодування, не надали належної правової оцінки наведеним позивачем доводам та поданим ним доказам на підтвердження позовних вимог; не з`ясували правового змісту позовних вимог; фактичних обставин, якими вони обґрунтовані, та наявність/відсутність всіх елементів складу деліктної відповідальності правопорушення завданою державними органами з урахуванням спеціальних підстав, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України в контексті положень Закону України "Про виконавче провадження" та Інструкції з організації примусового виконання рішень
Верховний Суд виходить з того, що  при розгляді позовів фізичних чи юридичний осіб при відшкодуванні шкоди, завданої рішення, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного викон6авця під час здійснення виконавчого провадження, суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, закону України "Про виконавче провадження", а також статей 1173 та 1174 ЦК України, і враховувати, що в таких справах відповідачем є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.
Розглядаючи цю справу суди попередніх інстанцій, з посиланням на положення Закону України від 15.04.2014    № 1207-VII "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України",  виходили з тієї обставини, що по причині анексії Автономної Республіки Крим та міста Севастополь робота органів державної виконавчої служби м. Севастополь у квітні 2014 року була припинена. 
При цьому, застосувавши положення наказу Міністерства юстиції від 30.01.2015 № 115/5, яким врегульовані деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України, суди не здійснили правовий аналіз положень чинного законодавства, зокрема Закону України "Про державну виконавчу службу", постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 17 "Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції", з метою встановлення, чи є Міністерство юстиції  правонаступником Державної виконавчої служби, зокрема з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), та чи наступне утворення територіальних органів державної виконавчої служби правонаступником ліквідованої Державної виконавчої служби - Міністерством юстиції  може покладати на позивача додаткові обов`язки по зверненню до цих територіальних органів, зважаючи на те, що грошові кошти вже були стягнуті, але не перераховані стягувачу (позивачу).
Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини першої статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Разом з тим, як вбачається з оскаржуваних судових рішень, вони зазначеним критеріям не відповідають, а суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу шкоди, заподіяної бездіяльністю органу державної влади, його посадовою особою.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини практика якого згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами як джерело права, вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" від 03.04.2008р. (заява №3236/03), "Рябих проти Росії" від 03.12.2003р. (заява №52854/99), "Нєлюбін проти Росії" від 02.11.2006р. (заява №14502/04)), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Згідно із пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 310 ГПК України).
Зважаючи на те, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, з огляду на встановлені статтею 300 ГПК України межі компетенції суду касаційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги шляхом скасування рішення та постанови і передачі справи на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.
Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду слід врахувати наведене, дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувати фактичні обставини справи та залежно від встановленого прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
Розподіл судових витрат
Оскільки справа передається на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, не здійснюється.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 304, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Державного підприємства "Луганський авіаційний ремонтний завод" задовольнити частково.
2. Постанову  Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2020 та рішення Господарського суду  міста Києва  від 28.07.2020 у справі №910/3884/20 скасувати.
3. Справу № 910/3884/20 в скасованій частині передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                     Огороднік К.М.

Судді                                                                                           Жуков С.В.

                                                                                          Ткаченко Н.Г.