ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«30» березня 2021 року 
м. Харків
справа № 643/20085/19
провадження № 22ц/818/817/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
 
суддів -          Котелевець А. В., Хорошевського О.М., 
за участю секретаря – Дмитренко А.Ю. 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , представниця позивача – ОСОБА_2 ,
відповідачка – ОСОБА_3 ,
третя особа – Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,
позивачка за зустрічним позовом – ОСОБА_3 ,
відповідач за зустрічним позовом – ОСОБА_1 , представниця відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
третя особа за зустрічним позовом – Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2020 року в складі судді Довготько Т.М.
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні і спілкуванні з дитиною.

Позовна заява мотивована тим, що він з відповідачкою з 30 січня 2015 року перебував у шлюбі, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2017 року. Від шлюбу мають сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу проживає разом із відповідачкою.

Вказав, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2017 року з нього стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина у розмірі 2000,00 грн щомісячно, починаючи з 27 грудня 2016 року і до повноліття дитини.

Зазначив, що після розірвання шлюбу він намагався підтримувати стосунки із дитиною, приймати участь у її вихованні, утриманні, розвитку її здібностей та забезпечувати її всім необхідним для нормального розвитку та виховання.

Проте, з моменту розлучення у нього з відповідачкою почалися непорозуміння щодо його участі у вихованні дитини, її відвідування. Відповідачка почала створювати перешкоди у нормальному спілкуванні з сином, не відповідає на його телефонні дзвінки та ігнорує обговорення питань навчання, виховання, оздоровлення і відпочинку дитини. При спробах зустрічі з сином виникають конфлікти, що негативно впливає на дитину. Відповідачка одноособово змінила місце проживання дитини та тимчасово мешкає у своїх батьків. До служби у справах дітей ОСОБА_3 не з`являється. Всі його намагання врегулювати даний спір мирним шляхом призводять лише до конфліктів, оскільки відповідачка перешкоджає йому у виконанні його батьківських обов`язків та не бажає його присутності поряд з сином, що порушує його права як батька. 

Просив зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у спілкуванні з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення систематичних побачень з батьком – ОСОБА_1 без присутності матері до досягнення дитиною повноліття: кожного вівторка та четверга у період з 18-00 год. до 21-00 год. – за місцем фактичного проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 без обмеження місця прогулянок з можливістю поїздки до родичів, в тому числі, до баби та діда; кожну другу неділю місяця з 09-00 год. до 21-00 год.; кожного року в день народження сина ІНФОРМАЦІЯ_2 з 16-00 год. до 21-00 год.; кожного року в день народження батька ІНФОРМАЦІЯ_3 з 16-00 год. до 21-00 год.; кожні шкільні канікули в літній та зимовий період не менше 7 діб для відпочинку та оздоровлення дитини на території України; вирішити питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись з позовом, у березні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про заборону батьку спілкуватися з дитиною та виховувати її, який в подальшому уточнила.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 не здійснював матеріального забезпечення сина. З жовтня 2016 року не надавав коштів, у зв`язку з чим вона вимушена була звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів. У подальшому у нього утворилась заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 48 000,00 грн, яка була погашена після її скарг, та у подальшому знов утворювалась у розмірі від 2000,00 грн до 7000,00 грн. Крім того, він приховав від суду своє майно, в результаті чого суд задовольнив її позов про стягнення аліментів лише частково.

Вказала, що ОСОБА_1 здійснював під час спілкування з сином фізичне, психологічне та економічне насильство. Вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу його неправомірних дій, проникнення до квартири, нанесення їй ушкоджень, нецензурної лайки. Зазначені дії відбувались у присутності дитини.

Крім того, ОСОБА_1 змінив замки у квартирі, якою вони з сином користувались з 2017 року, чим позбавив дитину права на житло. У травні 2019 року ОСОБА_1 безпідставно заявив до поліції про зникнення сина, що спричинило стрес у зв`язку з виїздом патрульної поліції за місцем проживання дитини.

Таким чином, ОСОБА_1 порушує права дитини на її нормальний розвиток, що є перешкодою для батька у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

Просила заборонити ОСОБА_1 , який мешкає окремо від сина, спілкуватися з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та виховувати її. З урахуванням заяви про уточнення зустрічного позову від 25 травня 2020 року просила обмежити право ОСОБА_1 на виховання, спілкування з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення 14-річного віку. 

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
визначено способи участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення систематичних побачень з дитиною та встановленням наступного графіку зустрічей: щомісяця перший та третій тиждень у суботу з 10 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв.; другий та четвертий тиждень у неділю з 10 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв.; щочетверга з 18 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. на території м. Харкова за попередньою домовленістю з матір`ю та у її присутності; 
у задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено;
стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 384,20 грн; 
у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду – скасувати повністю та направити справу на новий розгляд.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не взернув уваги на той факт, що у ОСОБА_1 постійно утворюється заборгованість зі сплати аліментів. Вважала, що встановлено домашнє насильство щодо дитини, а також у її присутності у формі економічного, психологічного і фізичного насильства. Вказала, що суд не мав брати до уваги висновок органу опіки та піклування як доказ. Зазначила, що ОСОБА_1 шляхом насильства позбавив сина житла. Вказала, що вона подавала суду свої заперечення на дії головуючого щодо неправильного визначення процесуального становища Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради як третьої особи у справі, однак ці заперечення не розглянуті. Заявлений нею відвід судді суду першої інстанції необґрунтовано не задоволений. Також, посилалась на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка чинить перешкоди у спілкуванні позивача з сином, у зв`язку з чим необхідно визначити порядок спілкування батька з дитиною з урахуванням віку та інтересів дитини. Щодо вимог зустрічного позову суд виходив з того, що підстави для обмеження батька у спілкуванні з дитиною та у її вихованні відсутні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 30 січня 2015 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2017 року (а. с. 7, том 1).

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розлучення батьків за їх домовленістю проживає разом із матір`ю ОСОБА_3 (а. с. 6, том 1).

З березня 2016 року по вересень 2016 року ОСОБА_1 добровільно перераховував на банківську картку ОСОБА_3 грошові кошти на утримання сина у розмірі по 10 000,00 грн, що визнається ОСОБА_3 та підтверджується випискою по її рахунку (а. с. 88-90, том 1).
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 аліменти у розмірі 2000,00 грн щомісячно, починаючи з 27 грудня 2016 року і до повноліття дитини (а. с. 8, том 1).

Як вбачається з повідомлення державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків №14.6-35 від 07 лютого 2019 року, згідно з матеріалами виконавчого провадження №56637384 щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 на депозитний рахунок відділу надійшли кошти в рахунок погашення заборгованості у розмірі 48 000,00 грн, а саме: 44 000,00 грн – 11 жовтня 2018 року, 4000,00 грн – 30 січня 2019 року. Станом на 07 лютого 2019 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів складала 2758,00 грн (а. с. 40, том 1).

Заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів станом на 01 серпня 2019 року складала 2258,06 грн. Станом на 29 січня 2020 року у ОСОБА_1 утворилась переплата аліментів у розмірі 1001,94 грн, що підтверджується розрахунками заборгованості зі сплати аліментів (а. с. 41-42, 83, том 1). 

На підтвердження витрат на дитину ОСОБА_1 надано копії квитанцій про придбання побутових речей, продуктів, одягу, взуття, канцелярських товарів, ліків, оплату розважальних заходів (а. с. 56-66, том 1).
ОСОБА_3 надано квитанції на оплату молочного харчування за 2017 рік, копію консультативного висновку лікаря від 12 червня 2017 року, з якої вбачається, що ОСОБА_4 необхідне ортопедичне взуття (а. с. 86-87, 168, том 1).

21 листопада 2018 року ОСОБА_3 зверталась до Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області із заявою про те, що у період часу з 19-00 год. до 20-00 год. невстановлена особа, таємно, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 шляхом вільного доступу здійснила крадіжку особистих речей, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018220470006478 (а. с. 47, том 1).

27 листопада 2018 року ОСОБА_3 зверталась до Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області із заявою з приводу того, що приблизно о 21-00 год. невстановлена особа, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , нанесла тілесні ушкодження, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018220470006563 (а.с.49).

Як вбачається з витягу є Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019220470002536 від 17 травня 2019 року, 16 травня 2019 року до Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області надійшла ухвала Московського районного суду м. Харкова про зобов`язання внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_3 про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-1 КК України та вжиття заходів до ОСОБА_1 (а.с.48).

ОСОБА_1 29 грудня 2018 року та 14 листопада 2019 року на адресу ОСОБА_3 направлялися листи щодо встановлення графіку його участі у вихованні сина (а. с. 9, 11-15, том 1).

З листа Служби у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах дітей від 24 січня 2019 року № 04-22/183/19 вбачається, що за заявою ОСОБА_1 щодо контролю за цільовим використанням аліментів на утримання сина до Служби запрошена ОСОБА_3 , однак вона не з`явилась, за місцем її проживання двері ніхто не відчинив (а. с. 18, том 1).

Листом Департаменту служб у справах дітей №1259/202-19 від 03 травня 2019 року ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Московського району м. Харкова для отримання комплексу соціальних послуг та допомогу з метою подолання конфліктної ситуації. Повідомлено, що здійснити обстеження умов проживання дитини за адресою: АДРЕСА_2 , та провести з матір`ю дитини, ОСОБА_3 , бесіду не виявилось можливим, оскільки двері квартири не відчинили. ОСОБА_3 направлено запрошення до структурного підрозділу Департаменту служб за місцем проживання, але вона не з`явилась (а. с. 16-17, том 1).

У лютому 2019 року та травні 2019 року ОСОБА_3 зверталась до начальника Служби у справах дітей по Московському району з письмовими поясненнями щодо звернень ОСОБА_1 , у яких повідомила про його неправомірну поведінку, насильство щодо неї та дитини (а. с. 43, 44-46, том 1).

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 11 грудня 2019 року № 927 встановлено порядок участі ОСОБА_1 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_4 , визначивши час: перша, третя субота місяця з 10-00 год. до 13-00 год.; друга, четверта неділя місяця з 10-00 год. до 13-00 год., щочетверга з 18-00 год. до 20-00 год. у присутності матері (а. с. 73, 80, том 2).

Висновком Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради від 07 серпня 2020 року №409 визнано доцільним встановлення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього ОСОБА_4 , визначивши час: перша, третя субота місяця з 10-00 год. до 13-00 год.; друга, четверта неділя місяця з 10-00 год. до 13-00 год., щочетверга з 18-00 год. до 20-00 год. у присутності матері (а. с. 224-225, том 1).

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від  20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Як вбачається з пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини  від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини  від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого  2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. 

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.  Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). 

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.  Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12   Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»  дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю.

За змістом статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний брати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

У відповідності до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою.

Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно статті 157 СК України, той з батьків, що проживає окремо від дитини, зобов`язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Статтею 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

При вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахуванням кожних конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини.

Зазначений висновок викладеного у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 жовтня 2018 року, справа № 686/14512/17, провадження № 61-7540св18.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відсутність можливості у батька спілкуватися з дитиною порушує не тільки права батька, а, в першу чергу, порушує права та суперечить інтересам дитини.

Недосягнення згоди між батьками щодо порядку та способу участі батька у вихованні дитини не може бути підставою для відмови йому у спілкуванні з дитиною.

Як встановлено судом батьки малолітнього ОСОБА_4 – ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вільно досягти згоди щодо способу участі батька, який проживає окремо від дитини, у її вихованні і спілкуванні із нею не можуть.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до ОСОБА_3 з вимогами щодо надання йому можливості спілкування з сином. Також, з метою врегулювання спірних правовідносин він звертався до органу опіки та піклування. Однак, згоди між батьками щодо способу і часу участі ОСОБА_1 у вихованні сина та спілкуванні з ним не досягнуто.

ОСОБА_1 має рівні права на участь у вихованні малолітнього сина, прагне та бажає спілкуватися з дитиною, приймати участь у її житті, однак ОСОБА_3 чинить перешкоди у реалізації ним своїх прав та обов`язків щодо дитини.

Встановивши, що добровільної згоди між батьками щодо участі у спілкуванні з дитиною та її вихованні не досягнуто, чим порушуються права ОСОБА_1 як батька, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення його вимог, зобов`язання ОСОБА_3 усунути йому перешкоди у вихованні та спілкуванні з сином та визначення способу участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з сином шляхом встановлення систематичних побачень з дитиною на території м. Харкова за попередньою домовленістю з матір`ю та у її присутності.

Зазначене рішення спрямоване на захист інтересів дитини щодо участі у її житті обох батьків, прийнято з урахуванням віку дитини, усталеного розпорядку, постійного проживання з матір`ю, відносин з батьком та покликано сприяти налагодженню відносин між сином та батьком, що проживає окремо від нього.

Суд першої інстанції правильно вважав, що проведення зустрічей батька з сином без присутності матері може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини, оскільки між позивачем та дитиною відсутній сталий психологічний зв`язок. Для налагодження довірливих відносин між батьком і дитиною необхідний час, протягом якого поступово буде відбуватися налагодження спілкування та формування емоційної прив`язаності сина до батька.

Під час розгляду справи відповідачкою не спростовано наявність у позивача права на спілкування з сином, передбачене положеннями частини другої  статті 157 СК України, не доведено неспроможність батька спілкуватися з сином та доглядати за ним. Доказів того, що періодичні побачення батька з сином не відповідають інтересам дитини чи завдають їй шкоди, ОСОБА_3 не надано.

З урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, батьки не позбавлені права в майбутньому змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати її інтересам.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо того, що суд не мав брати до уваги висновок органу опіки та піклування, є безпідставними, оскільки в силу вимог частини 6 статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування лише, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Однак, виходячи з обставин справи та встановлених правовідносин, не вбачається, що висновок Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради від 07 серпня 2020 року №409, яким визнано доцільним встановлення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього ОСОБА_4 , є необґрунтованим чи суперечить інтересам малолітнього ОСОБА_4 . 

Висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 судова колегія також вважає обґрунтованим, адже ОСОБА_1 має рівні права з ОСОБА_3 на участь у вихованні сина. Право батька на спілкування з дитиною є незаперечним та підстав для обмеження його у цьому праві немає.

Посилання ОСОБА_3 не періодичне утворення у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів судова колегія відхиляє, адже це не є підставою для обмеження батька у спілкуванні з сином. При цьому, на час розгляду справи у ОСОБА_1 , навпаки, обліковувалася переплата аліментів.

Будь-яких відомостей щодо недопустимої та неправомірної поведінки ОСОБА_1 у спілкуванні із сином, що може створити загрозу чи небезпеку для дитини, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами, суду не надано.

Долучені до матеріалів справи фото та відеозаписи не свідчать про те, що ОСОБА_1 чинив насильство щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 не довела того, що періодичні побачення батька з сином не відповідають інтересам дитини чи завдають їй шкоди. Також, пояснила, що судових рішень або рішень правоохоронних органів щодо домашнього насильства щодо неї та дитини не ухвалювалось.

В свою чергу ОСОБА_1 та його представниця в суді апеляційної інстанції пояснили, що ОСОБА_1 бажає бачитися з сином, приймати участь у його вихованні, однак, ОСОБА_3 цьому перешкоджає.

Доказів того, що ОСОБА_1 шляхом насильства позбавив сина житла, ОСОБА_3 на підтвердження своїх вимог не надано.

Звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів також не можуть бути взяті до уваги, оскільки будь-яким судовим рішенням у кримінальному провадженні чи у справі про адміністративне правопорушення не встановлено неправомірних дій ОСОБА_1 щодо неї чи сина. Відповідач не притягувався до відповідальності будь-якого виду за вчинення домашнього насильства. У витягах з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21 листопада 2018 року та 27 листопада 2018 року вказано, що ОСОБА_3 зверталась до поліції з приводу дій невстановленої особи, а не ОСОБА_1 . 

При цьому, ОСОБА_3 у зустрічному позові просила заборонити ОСОБА_1 спілкуватися з сином та виховувати його, а у заяві про уточнення позову від 25 травня 2020 року - обмежити право ОСОБА_1 на виховання, спілкування з дитиною до досягнення дитиною 14 -річного віку. 

Однак, чинним законодавством не передбачені такі способи захисту прав як заборона чи обмеження одного з батьків у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

За наявності підстав для цього ОСОБА_3 має право звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення його батьківських прав щодо сина, якщо вважатиме, що це відповідає інтересам дитини. Крім того, чинним законодавством передбачено можливість для осіб, які постраждали від домашнього насильства, звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

Проте, підстав для задоволення вимог ОСОБА_3 , сформульованих у вищевказаний спосіб, не вбачається. Обраний нею спосіб захисту прав не є ефективним, порушує засади сімейного законодавства та не забезпечує дотримання прав дитини. 

Посилання ОСОБА_3 щодо того, що вона подавала суду свої заперечення на дії головуючого щодо неправильного визначення процесуального становища Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради як третьої особи у справі, однак ці заперечення не розглянуті, спростовуються матеріалами справи, адже ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2020 року заперечення ОСОБА_3 на дії головуючого відхилено.

Крім того, ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід судді. Підстав для незгоди з такою ухвалою суду та обставин, що свідчать про упередженість судді суду першої інстанції при розгляді справи, не вбачається. Справа розглянута за участі органу опіки та піклування та з урахуванням наданого ним висновку. Питання процесуального характеру щодо визначення статусу такої особи у справі на розгляд спору по суті не вплинуло та не свідчить про наявність підстав для відводу судді. Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість заявленого відводу.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, та є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не встановлено.

Як вбачається з апеляційної скарги ОСОБА_3 , вона не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні частини позовних вимог ОСОБА_1 , тому підстав для перегляду і скасування рішення у цій частині також немає.

Отже, доводи апеляційної скарги, в межах яких суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                  І.В. Бурлака

Судді                                                  А. В. Котелевець

                                                                       О.М. Хорошевський

                                                                                               Повний текст постанови складено 01 квітня 2021 року.