Справа № 441/826/20                        Головуючий у 1 інстанції: Малахова-Онуфер А.М. 
Провадження № 22-ц/811/144/21                Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
        головуючого - судді Копняк С.М.
        суддів: Бойко С.М.,Ніткевича А.В.
       розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 14 грудня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Малахової-Онуфер А.М. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

встановила:

       позивач звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача 25172 грн. 97 коп. боргу за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 04.06.2018 року. 
       Позов обґрунтовував тим, що між позивачем та відповідачем 04.06.2018 року укладено договір про надання банківських послуг № б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно умов якого Банк надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У порушення умов договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, через що у нього перед позивачем виникла заборгованість, яка станом на 15.04.2020 року склала 25172 грн. 97 коп. з яких: 14 788 грн. 19 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 14 788 грн. 19 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 6 673 грн. 48 коп. заборгованість за простроченими відсотками, 2 036 грн. 40 коп. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, з яких 500 грн. 00 коп. - фіксована частина та 1174 грн. 90 коп. - процентна складова. Просив стягнути заборгованість за кредитним договором та судові витрати.
       Оскаржуваним рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 14 грудня 2020 року позов задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 04.06.2018 року в сумі 14 788 грн. 19 коп., а також 1 177 грн. 12 коп. судового збору, а всього 15965 грн. 31 коп.
       В іншій частині вимог – відмовлено. 
       Рішення суду оскаржив позивач АТ КБ «Приватбанк», вважає таке незаконним та необґрунтованим в частині відмови у стягненні заборгованості. 
       В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції застосував редакцію норм права, зокрема ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка на момент виникнення кредитних правовідносин 04.06.2018 року не існувала. 
Також судом залишено поза увагою те, що саме 17.10.2018 року ОСОБА_1 ознайомлений з умовами кредитування, про що свідчить підписаний відповідачем «Паспорт споживчого кредитування». 
У зв`язку з незастосуванням судом першої інстанції положень Закону України «Про споживче кредитування», який регулює правовідносини між сторонами на момент їх виникнення, позивач надав докази на підтвердження змісту волевиявлення відповідача згідно підписаної заяви-анкети щодо застосування ст. 634 ЦК України. 
       Жодних доказів про те, що відповідачу не було надано банком інформації або надано недостовірну інформацію, встановлено не було, як і не було застосовано відповідну норму права, яка регулює відповідні правовідносини та правові наслідки у випадку встановлення вказаних обставин, виходячи саме з прав відповідача, які не передбачають звільнення від зобов`язань. 
        В паспорті споживчого кредиту та в тарифах банку з якими було ознайомлено відповідача, зазначена процентна ставка, яка застосовується за межами пільгового періоду – 42 % річних та процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язань щодо повернення кредиту – 84%. Суд першої інстанції, відмовляючи у стягнення відсотків за користування кредитом не навів жодних правових підстав існування у відповідача права на користування коштами банку без сплати відсотків. 
       Щодо заборгованості за відсотками згідно ст. 625 ЦК України, то суд першої інстанції не мав правових підстав відмовляти у їх стягненні, оскільки в паспорті споживчого кредитування зазначена підвищена ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту – 84% річних, яка згідно п. 2.1.1.2.12 застосовується з 181 дня з моменту порушення зобов`язань Клієнтом. Схвалення та виконання договору відповідачем щодо сплати відсотків у встановленому банком розмір, в тому числі нарахованих по ст. 625 ЦК України, підтверджується випискою по рахунку, долученою з позовною заявою в суд першої інстанції. 
       Вказує також на те, що за користування кредитними коштами сторони визначили сплату відсотків, а при порушенні позичальником строків платежу по якому з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн.00 коп. +5% від суми заборгованості, про що зазначено в Умовах та правилах надання банківських послуг, в паспорті споживчого кредиту та в тарифах банку. Враховуючи наведене з відповідача підлягають стягненню штраф в розмірі 500 грн. 00 коп. (фіксована частина) та 1 174 грн. 90 коп. штраф ( процентна складова). 
       Просить рішення Городоцького районного суду Львівської області від 14 грудня 2020 року в частині відмови у стягненні заборгованості скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вимоги Банку задовольнити в повному обсязі. Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку позивачем не оскаржено.
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Аналіз змісту апеляційної скарги дає підстави стверджувати, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення: 
-заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 6 673 грн. 48 коп.;
-заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредиту у розмірі 2 036 грн. 40 коп., на підставі ст. 625 ЦК України;
-штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн. 00 коп.;
-штрафу (процентна складова) у розмірі 1 174 грн. 90 коп.
Судом встановлено, що 04 червня 2018 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
Своїм підписом ванкеті-заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 14).
У наданому банком Паспорті споживчого кредиту від 17 жовтня 2018 року, який містить підпис ОСОБА_1 , зазначено процентна ставка 43,2% для картки «Універсальна» або 42% для картки «Універсальна голд» (а.с. 15-16).
ОСОБА_1  свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором належним чином не виконував, на вимоги банку не реагував, унаслідок чого за розрахунком банку станом на 15 квітня 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 25 172 грн. 97 коп., з яких: 14 788 грн. 19 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6 673 грн. 48 коп. заборгованість за простроченими відсотками; 2 036 грн. 40 коп. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредиту на підставі ст. 625 ЦК України; 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина); 1 174 грн. 90 коп. штраф (процентна складова).
Задовольняючи частково позов АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що до стягнення з боржника підлягає заборгованість за кредитним договором від 04 червня 2018 року в розмірі 14 788 грн. 19 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту, оскільки відповідачем не надано доказів, які б спростовували його заборгованість перед банком. Разом з тим, банком не доведено факт досягнення між сторонами домовленостей про сплату процентів, штрафів а також розмір процентів за прострочення грошового зобов`язання відповідно до ст.625 ЦК України, що передбачені Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, так як вони не містять підпису позичальника, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору.
З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції колегія суддів погоджується. 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умовта вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірахта на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторовіу разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору процентиза користування позиченими коштами та неустойка поділяютьсяна встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав позичальник у борг), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за процентами, заборгованість за пенею, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмірі порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витягз Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору, і які почали діяти з 01 березня 2019 року.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умовта Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника)і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».
Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умовита правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження№ 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, якийможе бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції правильно виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надав банк, відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі№ 342/180/17, провадження № 14-131цс19, яку місцевий суд вірно застосував.
Посилання в апеляційній скарзі на Паспорт споживчого кредиту, який за доводами банку містить основні умови кредитування, колегія суддів відхиляє, оскільки наявність такого не може бути підставою для повного задоволення позову, адже термін «Паспорт споживчого кредиту» випливає зі змісту Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які відповідачем не підписані, а зазначена у цьому Паспорті споживчого кредиту дата його підписання, яка здійснена з різницею чотири місяці після підписання анкети-заяви, що також не свідчить про згоду відповідача на підписання кредитного договору саме відповідно до анкети-заяви від 04 червня 2018 року, не можуть свідчити про узгодження цих умов кредитного договору між сторонами, що вимагають положення статей 3,627 ЦК України, так як підпис позичальника міститься лише після розділу, у якому він стверджує про отримання ним від банку всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації.
Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для застосування положень частини другої статті 625 ЦК України та стягнення процентів від простроченої суми у розмірі 2 036 грн. 40 коп., колегія суддів вважає також необґрунтованими, оскільки банк просив стягнути на підставі вищевказаної норми права суму виходячи не з трьох процентів річних, як передбачено частиною другою статті 625 ЦК України, а у розмірі 86,4% для картки «Універсальна» або 84% для картки «Універсальна голд», виходячи з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Проте зазначені Умови та Правила не є частиною договору, укладеного між сторонами, про що судом зазначено вище.
В той же час, колегія суддів вважає частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції під час вирішення справи положень Закону України «Про захист прав споживачів», адже регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів», а з 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Враховуючи, дату укладення між сторонами кредитного договору 04 червня 2018 року, суд першої інстанції помилково вказав, що договірні відносини виникла між сторонами на підставі положень лише Закону України «Про захист прав споживачів». Однак, такі висновки суду не впливають на правильність вирішення спору, та не можуть бути підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом в постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20-ц (провадження № 61-14573св20) з подібними відносинами, за позовомАТ КБ «ПриватБанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним відповідно до положень Закону України «Про споживче кредитування».
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 04 березня 2021 року.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»– залишити без задоволення.
Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 14 грудня 2020 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 04 березня 2021 року. 

Головуюча                                                 Копняк С.М.
Судді:         Бойко С.М.
                                                               Ніткевич А.В.