Справа № 462/7842/19                                Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І. 
Провадження № 22-ц/811/2788/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 48

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       23 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на  рішення  Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,-
встановила:
У грудні 2019 року представник позивачки ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Львівської міської ради, ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.
Вимоги обґрунтовував тим, що позивачка є власником квартири АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 проживає у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить на праві комунальної власності Львівській міській раді. Внаслідок бездіяльності Львівської міської ради та ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_2 знаходиться в аварійному стані, що потягнуло за собою аварійність її квартири. Проводити будь-які ремонтні роботи своєї квартири згідно технічних висновків вона не може до ремонту квартири АДРЕСА_2 . Крім того, внаслідок аварійності квартири АДРЕСА_2 її мешканці підлягають виселенню. Просила стягнути з Львівської міської ради 110483,00 грн. майнової шкоди, зобов`язати Львівську міську раду відселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 з наданням іншого благоустроєного житла, зобов`язати відповідачів здійснити ремонт квартири АДРЕСА_2 .
Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 110483 гривні 00 копійок майнової шкоди.
Зобов`язано Львівську міську раду здійснити ремонт квартири АДРЕСА_3 в результаті якого, квартира АДРЕСА_2 не буде аварійною та припиниться руйнування квартири АДРЕСА_1 .
У задоволенні позовних вимог щодо відселення ОСОБА_2 , зобов`язання ОСОБА_2 здійснити ремонт – відмовлено за безпідставністю.
Рішення суду оскаржила Львівська міська рада, вважає рішення таким, що не відповідає нормам матеріального права, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, невірно застосував норми законодавства.
Покликається на те, що повноваження Львівської міської ради чітко визначені Конституцією України та ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», при цьому згідно ухвали Львівської міської ради від 14.07.2016 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради», саме на Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради покладені повноваження щодо виконання функцій замовника будівництва, ремонту і реконструкції житлових будинків, об`єктів освіти, охорони здоров`я, транспорту, торгівлі, громадського харчування, комунального господарства, виконання функцій замовника робіт з виготовлення проектно-технічної документації на будівництво, реконструкцію та капітальний ремонт об`єктів інфраструктури міста.
Районний суд не звернув увагу на те, що Львівська міська рада не мала жодних зобов`язань перед позивачем щодо вчинення будь яких дій для здійснення ремонту вказаної квартири, не порушила прав позивачки, а виконання робіт по ремонту квартир взагалі не належить до повноважень Львівської міської ради, тому вимога про зобов`язання здійснити ремонт є такою, що не відповідає закону.
Покликаючись на норми матеріального права щодо відшкодування майнової шкоди зазначає, що жодних неправомірних дій Львівська міська рада стосовно ОСОБА_1 не вчиняла, крім цього незрозумілим є те, чому саме 110483,00 грн. майнової шкоди просить стягнути позивачка, оскільки така сума не обґрунтовується в позовній заяві чи рішенні суду.
Крім цього, позивачка придбала квартиру у 2004 році, однак сусідня квартира АДРЕСА_2 ще у 2001 році була визнана аварійною Департаментом житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради.
Стверджує, що суд без будь яких правових підстав визначив, що квартира АДРЕСА_1 є аварійною.
Позивачка не долучила до матеріалів справи доказів, що вона чи інші зацікавлені особи зверталися до Львівської міської ради, Департаменту житлового господарства чи Залізничної районної адміністрації з приводу питання щодо проведення та фінансування ремонту квартири АДРЕСА_4 чи квартири АДРЕСА_2 на АДРЕСА_5 .
Вважає, що жодного спору між Львівською міською радою та позивачкою не було, як зазначає позивачка, заходи досудового врегулювання спору не проводилися.
Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2020 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову. Судові витрати покласти на позивачку.
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулася до суду першої інстанції з вимогами щодо відшкодування шкоди, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_3 визнана аварійною наказом директора департаменту житлового господарства №213-Д від 27 липня 2001 року, однак Львівська міська рада, яка є власником такої квартири, не вжила жодних заходів щодо усунення аварійності такої квартири, при цьому такою бездіяльністю Львівської міської ради порушується право власності позивачки ОСОБА_1 , оскільки її квартира АДРЕСА_4 також є аварійною внаслідок стану квартири АДРЕСА_2 , тому суд дійшов висновку, що з Львівської міської ради необхідно стягнути на користь позивачки ОСОБА_1 110483,00 грн.
Крім цього, оскільки Львівська міська рада не надала жодних доказів щодо делегування повноважень по управлінню майном, зокрема, квартирою АДРЕСА_3 , будь яким іншим установам чи організаціям, суд зобов`язав Львівську міську раду здійснити ремонт квартири.
Оскільки ОСОБА_2 не є власником майна та не несе жодних обов`язків щодо його належного утримання, суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача ОСОБА_2 здійснити ремонт квартири АДРЕСА_3 .
Суд звернув увагу, що відповідно до рішення виконавчого комітету №1181 від 19 листопада 2004 року ОСОБА_2 залишено проживати у аварійній квартирі АДРЕСА_3 , при цьому позивачка не надала суду доказів нечинності цього рішення, його оскарження чи скасування, а також зважаючи на те, що позивачка не зверталась до Львівської міської ради щодо відселення ОСОБА_2 , суд вважав, що така вимога є безпідставно та у її задоволенні відмовив.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Судом встановлено, що позивачка  ОСОБА_1 є власником та проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Право власності набула на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2004 (а.с. 35-37).
Будинок на АДРЕСА_5 є двоповерховим.
У квартирі АДРЕСА_3 , яка належить на праві комунальної власності Львівській міській раді, проживає відповідач ОСОБА_2 .
Згідно рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 19.11.2004 № 1181 «Про надання житла у зв`язку з відселенням з аварійних будинків та непридатної до проживання квартири» надано квартиру для відселення з аварійного житла та оформлено ордер, зокрема ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_6 . При цьому, згідно наказу директора департаменту житлового господарства від 27.07.2001 № 213-Д «Про затвердження висновків міжвідомчої комісії при виконкомі про технічний стан квартир» квартира АДРЕСА_3 (яка збудована за кошти місцевого бюджету) визнана аварійною, що загрожує обвалом, її мешканці підлягають відселенню. У будинку АДРЕСА_5 залишається проживати колишній чоловік ОСОБА_2 .
Таким чином, відповідач ОСОБА_2 проживає у квартирі, яка ще з 2001 року визнана, як аварійна, при цьому останній залишився проживати у такій, незважаючи на надання ОСОБА_4 іншої квартири, про що зазначено у рішенні виконавчого комітету Львівської міської ради від 19.11.2004.
Згідно висновку експерта № 1234/19 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження від 27.08.2019, яке проводилося на замовлення сторони позивача, на підставі договору № 1234/19 від 19.08.2019 укладеного між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 , категорія технічного стану основних конструкцій будівлі житлового будинку  АДРЕСА_5 , а саме конструкцій дерев`яного перекриття, визначена як «ІV-аварійна»; вартість ремонтно-відновлювальних робіт, необхідних для приведення приміщень, розташованих на першому поверсі житлового будинку  АДРЕСА_7  в технічний стан, прийнятний для експлуатації як житло, за цінами на час проведення експертного дослідження складає 141859,00 грн.(а.с. 28-29).
Звертаючись із позовними вимогами, позивачка ОСОБА_1 свої доводи зводила до того, що відповідач ОСОБА_2 проживає у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить на праві комунальної власності Львівській міській раді, однак внаслідок бездіяльності Львівської міської ради та ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_2 знаходиться в аварійному стані, що потягнуло за собою аварійність і її квартири, при цьому, проводити будь-які ремонтні роботи своєї квартири згідно технічних висновків вона не може до ремонту квартири АДРЕСА_2 , просила стягнути майнову шкоду.
Зважаючи на те, що рішення суду оскаржує лише Львівська міська рада та тільки в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів відповідно до ст. 367 ЦПК України законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.  Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.  При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтями 151, 177, 179 ЖК УРСР та статтями 322, 323 ЦК України передбачений обов`язок громадян забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно - технічного та іншого обладнання, дотримуватися Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 (з наступними змінами).
Зокрема, пунктом 7 Правил передбачено обов`язок власника квартири або користувача дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, санітарних норм і правил, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання, не допускати дій, які порушують умови проживання громадян.
Таким чином, тягар утримання майна, тобто обов`язок здійснювати за свій рахунок поточний та капітальний ремонти квартири, належить власнику квартири і саме власник приватизованого житла зобов`язаний забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень квартири, при наявності несправностей вживати заходів щодо їх усунення.
В цьому контексті, колегія суддів розділяє доводи апеляційної скарги в частині того, що позивачка  ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 в 2004 році, натомість квартира АДРЕСА_2 у цьому будинку (яка збудована за кошти місцевого бюджету) визнана аварійною ще наказом директора департаменту житлового господарства від 27.07.2001 №213-Д «Про затвердження висновків міжвідомчої комісії при виконкомі про технічний стан квартир».
Таким чином, набуваючи у власність майно (квартиру), позивачка ОСОБА_1 не могла не знати про стан будинку, у якому така квартира знаходиться, оскільки аварійність його окремих конструкцій (квартири) є очевидною, що стало підставою для висновку про необхідність відселення людей з такої. 
Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.
Велика Палата Верховного Суду (справа № 760/287/16-ц), практику якої мають застосовувати суди під час ухвалення рішення, зазначала, що повноваження зі здійснення контролю за технічним станом, використанням, утриманням і схоронністю об`єктів житлового фонду передбачають не лише виявлення факту правопорушення, притягнення винуватої особи до юридичної відповідальності, але також припинення цього правопорушення й усунення його негативних наслідків, зокрема на виконання владного управлінського припису.
Відповідно до ст. ст. 176, 178 ЖК УРСР, Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою КМУ № 45 від 24.24.01.2006 року, п. 1.2.6. Примірного переліку послуг з утримання будинків та споруд, при будинкових територій та послуг з ремонту приміщень, будинків, споруд, затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 10.08.2004 року №150, Правил утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, інших нормативно-правових актів, власник будинку здійснює ремонт даху. Власник житлового будинку (балансоутримувач житлового будинку або уповноважена ним особа) несе відповідальність перед власником квартири в разі незадовільного утримання будинку або ненадання в повному обсязі послуг, відповідно до законодавства.
Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради затверджено ухвалою Львівської міської ради від 14.07.2016 року № 777 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради».
Згідно зазначеної ухвали до повноважень Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, який має статус юридичної особи, входить забезпечення роботи міжвідомчої комісії при виконавчому комітеті, підготовка наказів щодо затвердження висновків міжвідомчої комісії: про технічну можливість переобладнання нежитлових приміщень під житлові; про визначення технічного стану конструкцій даху та будинків (квартир), віднесення їх до категорії аварійних, що загрожують обвалом, визнання такими, що виведені з аварійного стану; непридатність для проживання житлових будинків та окремих квартир, виконання функцій замовника робіт з виготовлення проектно-технічної документації на будівництво, реконструкцію і капітальний ремонт об`єктів житлового господарства та інфраструктури міста.
Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що за пред`явленими вимогами не може відповідати Львівська міська рада, оскільки остання не мала жодних зобов`язань перед позивачкою.
Натомість, вимог до Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, чи будь яких доказів, щодо намагання врегулювати спірне питання в досудовому порядку, позивачка не надала.
Визначаючись щодо осіб, які мають нести відповідальність за нанесену шкоду, суд враховує, що згідно з п. 1, 4, 6, 9 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» виконавець комунальної послуги зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; своєчасно проводити підготовку об`єктів житлово-комунального господарства до експлуатації в осінньо-зимовий період; вживати заходів до ліквідації аварій, усунення порушень якості послуг у строки, встановлені законодавством; своєчасно та власним коштом проводити роботи з усунення виявлених неполадок, пов`язаних з наданням комунальних послуг, що виникли з його вини.
Відповідно до пункту 2 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 (далі - Правила), технічне обслуговування жилих будинків - це комплекс робіт, спрямованих на підтримку справності елементів будівель чи заданих параметрів та режимів робот технічного обладнання. Система технічного обслуговування жилих будинків повинна забезпечувати безпечне та безперебійне функціонування будинків, інженерних мереж та обладнання протягом установленого терміну служби будинку. Технічне обслуговування жилих будинків включає роботи з контролю за його станом, забезпечення справності, працездатності, наладки і регулювання інженерних систем тощо. Контроль за технічним станом здійснюється шляхом впровадження системи технічного огляду жилих будинків.
Система технічного огляду жилих будинків включає проведення планових та позапланових оглядів (пункт 2.1 Правил).
Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що балансоутримувач зобов`язаний здійснювати усі необхідні дії для забезпечення справності елементів будівлі, безперебійне функціонування будинків, інженерних мереж та обладнання протягом установленого терміну служби будинку, контроль за технічним станом, забезпечити належні експлуатацію та утримання майна, проведення капітального і поточного ремонтів.
Отже, саме на виконавця - суб`єкта господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу, покладається обов`язок утримувати в належному технічному стані, здійснювати технічне обслуговування житлового будинку.
Разом з цим, в матеріалах справи відсутні дані щодо балансоутримувача будинку АДРЕСА_5 .
Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про зобов`язання Львівську міську раду здійснити ремонт квартири АДРЕСА_3 є безпідставним, в силу того, що зазначений обов`язок покладено на особу, до повноважень якої не входять відповідні обов`язки.
В свою чергу, зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.
Загальні положення про відшкодування заподіяної майнової шкоди закріплені у статті 1166 ЦК України.
Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини, що власне є підставою цивільно-правової відповідальності.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України 
від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 638/7838/16-ц (провадження № 61-29055св18).
Вирішуючи питання відшкодування шкоди, яка на думку позивачки, завдана аварійним станом її квартири, який є наслідком стану квартири у якій проживає відповідач та власником якої є Львівська міська рада, колегія суддів виходить з того, що у висновку експертного дослідження, яке проведено на замовлення позивачки, зазначено про вартість ремонтно-відновлювальних робіт, які необхідні для приведення приміщень, розташованих на першому поверсі житлового будинку АДРЕСА_7 в технічний стан, прийнятний для експлуатації як житло.
Тобто, у дослідженні не йде мова про квартиру позивачки, її технічний стан чи як наслідок заподіяння їй відповідними діями чи бездіяльністю шкоди, як власнику майна.
Зазначене залишилося поза увагою суду першої інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку про підставність доводів апеляційної скарги, що має наслідком задоволення такої з одночасним скасуванням з відповідних підстав оскаржуваного рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради – задовольнити.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2020 року в частині стягнення з Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 110483 гривні 00 копійок майнової шкоди, а також зобов`язання Львівську міську раду здійснити ремонт квартири АДРЕСА_3 – скасувати, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог.
Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 23 лютого 2021 року.

Головуючий:                                                                                 А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                           С.М. Бойко

С.М. Копняк