ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15 березня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/1674/18	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Філінюка І.Г., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Земляк А.В.,
за участю представників:
від прокуратури – Біховська М.Ю.,
від Міністерства оборони України – Добров Ю.І.,
від Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України – Ромашкін С.В.,
від Товариства з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система" – Золотоверх М.С.,
від Колективного підприємства "Будова" – Новак Л.А.,
від Національного антикорупційного бюро України – участі не брали,
розглянувши апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.11.2020 про залишення позову без розгляду, прийняту суддею Д`яченко Т.Г., м. Одеса, повний текст складено 12.11.2020,
у справі №916/1674/18
за позовом Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України
до відповідачів:
-Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України;
-Товариства з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Колективного підприємства "Будова"
про визнання додаткової угоди недійсною
та за позовом: Національного антикорупційного бюро України
до відповідачів:
-Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України;
-Товариства з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система"
про визнання додаткової угоди недійсною

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 р. заступник військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся з позовом до Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України та Товариства з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система", в якому просив визнати недійсною укладену між відповідачами додаткову угоду №3/70СП від 16.10.2015 до договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004 про будівництво житла в порядку пайової участі для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей.
Обґрунтовуючи підстави для звернення до суду з даним позовом, прокурор зазначив про невідповідність оспорюваної додаткової угоди вимогам статей 203, 228 Цивільного кодексу України та статті 179 Господарського кодексу України, оскільки істотне зменшення частки держави в загальній житловій площі об`єкта нерухомого майна (з 17000 кв.м до  7735 кв.м) суперечить інтересам держави і суспільства, а також зауважив на тому, що Міністерством оборони України не вживалися заходи представницького характеру щодо захисту інтересів держави під час виконання договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004 про будівництво житла в порядку пайової участі для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 15.08.2018 відкрито провадження у справі №916/1674/18 та залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів – Колективне підприємство "Будова".
Крім того, у вересні 2018 р. Національне антикорупційне бюро України також звернулося з позовом до Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України та Товариства з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система", в якому просило визнати недійсною укладену між відповідачами додаткову угоду №3/70СП від 16.10.2015 до договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зміни до договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004 про будівництво житла в порядку пайової участі для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей були внесені оспорюваною додатковою угодою за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України та з порушенням процедури, визначеної Порядком укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50%, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №296 від 11.04.2012, при цьому зазначена додаткова угода суперечить інтересам держави і суспільства, адже її умови призвели до ігнорування закріплених Конституцією України гарантій забезпечення соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.10.2018 за вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі №915/2094/18.
В подальшому ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.10.2018 у справі №916/2094/18 (суддя Літвінов С.В.) об`єднано в одне провадження справи №916/1674/18 та №916/2094/18 і передано об`єднану справу на розгляд судді Д`яченко Т.Г.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.10.2018 (суддя Д`яченко Т.Г.) справу №916/2094/18 прийнято до свого провадження та присвоєно справі за позовом Національного антикорупційного бюро України до Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України та Товариства з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система" про визнання додаткової угоди недійсною №916/1674/18.
09.10.2020 до суду першої інстанції надійшли клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система" б/н від 09.10.2020 (вх.№27054/20 від 09.10.2020) та клопотання Колективного підприємства "Будова" №845 від 09.10.2020 (вх.№27055/20 від 09.10.2020), в яких останні просили позов заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України у даній справі залишити без розгляду.
В обґрунтування наведених клопотань відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів посилалися на те, що після відкриття провадження у даній справі місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Міністерства оборони України, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.05.2019, залишеною без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.11.2019, позов прокурора було залишено без розгляду на підставі пункту 1 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України, між тим, скасовуючи вказані судові рішення, Верховний Суд у постанові від 05.08.2020 не встановив неправильності висновків судів першої та апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави, натомість вказав лише на помилкове застосування судами пункту 1 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України замість пункту 1 частини першої зазначеної статті.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.11.2020 у справі №916/1674/18 (суддя Д`яченко Т.Г.) позовну заяву Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України та Товариства з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Колективного підприємства "Будова" про визнання додаткової угоди до договору недійсною залишено без розгляду.
Вказана ухвала суду мотивована недотриманням прокурором розумних строків, які надали б можливість відповідному компетентному органу – Міністерству оборони України звернутися до суду з позовом або іншим чином зреагувати на виявлені прокурором порушення інтересів держави.
Не погодившись з постановленою ухвалою, Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.11.2020 у справі №916/1674/18 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що місцевий господарський суд під час постановлення оскаржуваної ухвали дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для представництва прокуратурою у спірних правовідносинах інтересів держави в особі Міністерства оборони України, оскільки останнє, незважаючи на обізнаність про порушення оспорюваною додатковою угодою державних інтересів та прав військовослужбовців Збройних Сил України ще з жовтня місяця 2015 року, безпідставно протягом тривалого часу самостійно не звернулося до суду за захистом цих інтересів, хоча мало відповідні повноваження та можливість подати відповідний позов ще до отримання від прокурора передбаченого приписами статті 23 Закону України "Про прокуратуру" повідомлення, у зв`язку з чим, з огляду на ризик спливу строку позовної давності, прокурор був вимушений звернутися до суду з позовом у цій справі. Крім того, за твердженням апелянта, під час звернення до суду з даним позовом останнім було дотримано вимоги Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про прокуратуру", які регламентують умови та порядок такого звернення. Скаржник також звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що залишення позову прокурора без розгляду на підставі оскаржуваної ухвали суду першої інстанції фактично позбавить Міністерство оборони України можливості захистити порушені державні інтереси шляхом самостійного подання останнім позову про визнання недійсною додаткової угоди №3/70СП від 16.10.2015 до договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004 про будівництво житла в порядку пайової участі для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей, адже зазначеним оборонним відомством пропущено строк позовної давності для звернення з вказаною позовною вимогою.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 05.01.2021 (вх.№4085/20/Д2 від 06.01.2021) Колективне підприємство "Будова" зазначає про її безпідставність та необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а ухвалу місцевого господарського суду – без змін. Зокрема, останнє зауважує на тому, що оспорювана додаткова угода жодним чином не порушує інтересів держави, у зв`язку з чим Міністерство оборони України обґрунтовано не вживало заходів щодо звернення до суду з метою визнання цієї угоди недійсною. Водночас третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів наголошує на тому, що позовну заяву в інтересах держави в особі Міністерства оборони України прокурором складено того ж дня, що і передбачене статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" повідомлення, при цьому даний позов до місцевого господарського суду було подано наступного ж дня після його складання та реєстрації, у зв`язку з чим позивач об`єктивно був позбавлений можливості у розумний строк відреагувати на стверджуване прокурором порушення інтересів держави.
06.01.2021 до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система" надійшов відзив на апеляційну скаргу б/н від 06.01.2021 (вх.№4085/20/Д3 від 06.01.2021), в якому відповідач просить апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.11.2020 у справі №916/1674/18 – без змін. У даному відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система" зазначає про те, що прокурором у даній справі не підтверджено невиконання або неналежного виконання позивачем своїх функцій щодо захисту державних інтересів, не доведено того, що Міністерство оборони України, як юридична особа з повним обсягом процесуальної дієздатності, не може чи не бажає здійснювати захист цих інтересів, зокрема, шляхом звернення до суду з відповідним позовом, а також не дотримано розумних строків, які надали б позивачу можливість відреагувати на викладені прокурором у складеному на виконання статті 23 Закону України "Про прокуратуру" повідомленні відомості щодо порушення оспорюваною додатковою угодою державних інтересів.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Філінюка І.Г., Бєляновського В.В. від 22.12.2020 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та призначено справу №916/1674/18 до розгляду на 18.01.2021 о 14:30.
Водночас у провадженні Південно-західного апеляційного господарського суду перебувала апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.11.2020 у справі №916/1674/18, в якій останнє просило змінити мотивувальну частину оскаржуваної ухвали щодо обґрунтування однієї з підстав залишення позовної заяви без розгляду листом Військового прокурора Південного регіону України №050/3-3615вих-18 від 09.08.2018.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 у справі №916/1674/18 вищезазначену апеляційну скаргу повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система".
Між тим 04.01.2021 до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система" надійшла касаційна скарга на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 про повернення останньому його апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.11.2020 у справі №916/1674/18.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.01.2021 зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.11.2020 у справі №916/1674/18 до повернення матеріалів справи з суду касаційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 02.02.2021 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система" на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 у справі №916/1674/18.
10.02.2021 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/1674/18.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.02.2021 поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.11.2020 у справі №916/1674/18 та призначено розгляд даної справи на 01.03.2021 о 12:00.
У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Бєляновського В.В. за розпорядженням керівника апарату суду №17 від 24.02.2021 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/1674/18.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2021 для розгляду апеляційної скарги у справі №916/1674/18 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Філінюка І.Г., Поліщук Л.В.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2021 у визначеному складі суддів справу №916/1674/18 прийнято до свого провадження.
З метою повного та всебічного розгляду апеляційної скарги з забезпеченням принципу змагальності та надання учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, а також правильного застосування законодавства Південно-західним апеляційним господарським судом у судовому засіданні 01.03.2021 шляхом постановлення протокольної ухвали було оголошено перерву до 11:30 год 15.03.2020.
У судовому засіданні 15.03.2020 представник прокуратури апеляційну скаргу підтримав; представники Міністерства оборони України та Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України просили апеляційну скаргу задовольнити; представники Товариства з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система" та Колективного підприємства "Будова" висловили заперечення проти її задоволення; представник Національного антикорупційного бюро України участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.ІХ а.с.40, 41).
11.03.2021 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання ОСОБА_1 б/н від 09.03.2021 (вх.№1180/21 від 11.03.2021) про залучення його до участі у справі №916/1674/18 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.
Дане клопотання мотивоване тим, що заявник перебуває в узагальненому списку обліку осіб, які набули право та потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання в Одеському гарнізоні, а тому рішення суду у даній справі впливає на гарантоване законодавством право ОСОБА_1 отримати житло.
Згідно з частиною першою статті 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Враховуючи вищевикладену норму процесуального закону, якою чітко визначено період, протягом якого треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу, та відповідно до якої ОСОБА_1 має право звернутися з відповідним клопотанням про залучення його до участі у справі №916/1674/18 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, безпосередньо до місцевого господарського суду, а також беручи до уваги те, що в межах даного апеляційного провадження спір по суті позовних вимог не вирішується, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вищенаведеного клопотання б/н від 09.03.2021 (вх.№1180/21 від 11.03.2021), про що у судовому засіданні 15.03.2021 було постановлено протокольну ухвалу.
Міністерство оборони України, Південне управління капітального будівництва Міністерства оборони України та Національне антикорупційне бюро України своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що згідно з частиною третьою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників прокуратури, Міністерства оборони України, Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, Товариства з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система" та Колективного підприємства "Будова", обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 25.11.2004 між Товариством з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система" ("Пайовик") та Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України ("Замовник") укладено договір №227/УПБ-70Д про будівництво житла в порядку пайової участі для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей (далі – №227/УПБ-70Д від 25.11.2004).
За умовами пункту 2.1 договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004 предметом цього договору є фінансування та будівництво Пайовиком в повному обсязі згідно з одержаною у встановленому законом порядку проектно-кошторисною документацією на будівництво групи житлових будинків з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями, підземними паркінгами, обладнанням, інженерними мережами та спорудами (далі – об`єкт) орієнтовною загальною площею 35000 кв.м на земельній ділянці загальною площею орієнтовно 2,5 га в м. Одеса по пр-ту Гагаріна, 19-21 (військове містечко №186).
В силу пункту 3.4 договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004 розподіл об`єкту між сторонами здійснюється наступним чином: Замовнику – 20% від загальної площі житла об`єкту (черги об`єкту), що на момент укладення угоди орієнтовно складає 7000 кв.м; Пайоивку – 80% від загальної площі житла об`єкту (черги об`єкту), що на момент укладення угоди орієнтовно складає 28000 кв.м, та кінцеву будівельну продукцію, визначену проектно-кошторисною документацією, а саме: будинок (секції), 100% вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень, підземні паркінги, обладнання, інженерними мережі та споруди.
В подальшому між Товариством з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система" та Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України було укладено додаткову угоду №3/70СП від 16.10.2015 до договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004, в якій, зокрема, узгодили збільшення орієнтовної загальної площі об`єкту з 35000 кв.м до 85000 кв.м, зміну строку введення в експлуатацію черг будівництва та зміну пропорцій розподілу об`єкту (Замовнику – 7735 кв.м об`єкту, Пайовику – решту площі об`єкту, а також кінцеву будівельну продукцію, визначену проектно-кошторисною документацією, а саме: будинок (секції), 100% вбудовано-прибудованих нежитлових приміщень, підземні паркінги, обладнання, інженерними мережі та споруди, незалежно від ТЕП об`єкту).
16.10.2015 копія вищенаведеної додаткової угоди після її підписання відповідачами разом з супровідним листом Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України №521 від 13.10.2015 була отримана Департаментом капітального будівництва Міністерства оборони України для реєстрації.
Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України за результатами розгляду доручення Міністра оборони України №15480 від 11.11.2016 щодо вирішення питання відселення осіб, які підлягають відселенню за договором №227/УПБ-70Д від 25.11.2004 з урахуванням додаткових угод №1/70СП від 02.12.2015, №2/70СП від 25.12.2008 та №3/70СП від 16.10.2015, звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система" з листом №303/8/32/1369 від 09.12.2016, в якому просило шляхом укладення відповідної додаткової угоди продовжити строк відселення жильців до 30.03.2017.
У жовтні-листопаді 2016 року за дорученням заступника Міністра оборони України Військовою службою правопорядку у Збройних Силах України було проведено перевірку законності та ефективності володіння і використання військового та державного нерухомого майна і земель оборони військового містечка №186 (м. Одеса, пр. Гагаріна,    19-21), за результатами якої остання листом №306/2/3116 від 24.04.2017, що був отриманий Міністерством оборони України 03.05.2017, повідомила про те, що укладеною між Товариством з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система" та Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України додатковою угодою №3/70СП від 16.10.2015 до договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004 було збільшено орієнтовну загальну площу будівництва з 35000 кв.м до 85000 кв.м, при цьому замість належних до передачі Замовнику 20% від загальної площі побудованого житла (на час підписання основного договору близько 17000 кв.м) встановлено фіксовану частку – 7735 кв.м, що становить 9%, а також безпідставно виключено з основного договору абзац 3 пункту 3.4.1, згідно з яким у будь-якому випадку відсоткове співвідношення часток не підлягає зміні.
09.08.2018 заступником військового прокурора Південного регіону України в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" було оформлене адресоване Міністерству оборони України повідомлення №05/3-3615вих-18, в якому зазначено про те, що зменшення частки держави в загальній площі житла об`єкта на підставі додаткової угоди №3/70СП від 16.10.2015 до договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004 суперечить інтересам держави і суспільства, у зв`язку з чим прокурором до Господарського суду Одеської області буде подано позовну заяву в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про визнання вищенаведеної додаткової угоди недійсною.
Докази направлення зазначеного повідомлення у матеріалах даної справи відсутні, між тим у судовому засіданні, яке відбувалося в апеляційному господарському суді 01.03.2021, представник Міністерства оборони України підтвердив факт отримання позивачем цього повідомлення в день складення останнього. Крім того, факт одержання Міністерством оборони України повідомлення №05/3-3615вих-18 від 09.08.2018 жодним з учасників справи №916/1674/18 не оспорювався.
10.08.2018 заступник військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України та Товариства з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система" з позовом у даній справі, який датований 09.08.2018.
Залишаючи вказану позовну заяву без розгляду, місцевий господарський суд, зокрема, послався на недотриманням прокурором розумних строків, які надали б можливість відповідному компетентному органу – Міністерству оборони України звернутися до суду з позовом або іншим чином зреагувати на виявлені прокурором порушення інтересів держави.
Колегія суддів не погоджується з вищенаведеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
У статті 1311 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України "Про прокуратуру").
Частинами першою, третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до частини третьої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
За умовами частини першої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Колегією суддів враховується, що у рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи №1604(2003) від 27.05.2003 "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.
Згідно з пунктом 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам "Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції", прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
На сьогодні однозначною є практика Європейського суду з прав людини, який відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав. 
Європейський суд з прав людини у низці справ роз`яснював, що одна лише участь ("активна" чи "пасивна") прокурора або іншої особи рівнозначної посади може розглядатися як порушення пункту першого статті 6 Конвенції (рішення у справі "Мартіні проти Франції"). 
Оскільки прокурор, висловлюючи думку з процесуального питання, займає одну зі сторін спору, його участь може створювати для сторони відчуття нерівності (рішення у справі "Кресс проти Франції"). Принцип рівності сторін є одним із елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду в розумінні пункту першого статі 6 Конвенції. Останній потребує "справедливої рівноваги сторін": кожна сторона повинна мати розумну можливість надати свою позицію в умовах, які не створюють для неї суттєвих незручностей порівняно з іншою стороною (рішення у справі "Івон проти Франції", рішення у справі "Нідерест-Хубер проти Швейцарії").
Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі "Менчинська проти Росії").
Між тим Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
Отже, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 1311 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 15.05.2019 у справі №911/1497/18.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
Визначальним для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) №3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 1311 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Особливість суспільних (публічних) інтересів є те, що на відміну від приватних, їх майже не можливо захищати в суді безпосереднім носієм (носіями), а тому в державі обов`язково повинен існувати інструмент захисту такого інтересу у формі спеціального суб`єкта, яким може і повинен за чинної Конституції України виступати такий орган як прокуратура.
Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
Частиною третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини, за умовами якого представництво інтересів держави у суді у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави здійснюється прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а у визначених законом випадках – прокурорами Офісу Генерального прокурора в порядку та на підставах, визначених Цивільним процесуальним кодексом України. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Отже, системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий – відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. (пункти 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999).
Особливість сучасного конституційного статусу прокурора в суді, деталізованого в процесуальних кодексах та Законі України "Про прокуратуру", полягає у тому, що представництво прокурором інтересів держави у суді носить допоміжний характер, оскільки основну роль у цьому процесі мають відігравати профільні суб`єкти владних повноважень, які повинні самостійно звертатимуться до суду. Такий підхід до визначення ролі прокурора у сфері представництва інтересів держави у суді було закладено у Перехідних положеннях Конституції України 1996 року та в подальшому втілено в життя з урахуванням досвіду функціонування прокуратури в європейських державах, стандартів Ради Європи, а також висновків та рекомендацій, які надавалися Венеціанською Комісією щодо законопроектів про реформування прокуратури України.
Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що чинне законодавство України, зокрема, Закон України "Про прокуратуру", фактично наділяє прокурора правом в окремих випадках здійснювати захист інтересів держави, звертаючись до суду з відповідними позовами в інтересах останньої виключно в особі компетентних суб`єктів владних повноважень.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.
При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.
Вказана правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 06.08.2019 у справі №910/6144/18 та від 06.08.2019 у справі №912/2529/18.
При цьому суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен встановлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи, оскільки питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Отже, прокурор, подаючи позов, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Саме таку правову позицію Верховного Суду викладено в постанові від 25.02.2021 у справі №910/261/20, в межах якої також розглядався позов військового прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України.
За умовами статті 3 Закону України "Про Збройні Сили України" та пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №671 від 26.11.2014 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №730 від 19.10.2016; далі – Положення) Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України та діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
В силу підпункту 83 пункту 4 Положення Міністерство оборони України відповідно до покладених на нього завдань організовує відповідно до законодавства забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та членів їх сімей жилими приміщеннями.
За таких обставин, беручи до уваги предмет позову у даній справі, апеляційний господарський суд зауважує на тому, що Міністерство оборони України є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, тому саме до повноважень останнього належить вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів держави під час виконання договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004 з урахування укладених в подальшому додаткових угод, зокрема, оспорюваної додаткової угоди №3/70СП від 16.10.2015.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, Міністерство оборони України повинно було дізнатися про укладення оспорюваної додаткової угоди, на підставі якої, за твердженням позивачів, відбулося істотне зменшення частки держави в загальній житловій площі об`єкта нерухомого майна (з 17000 кв.м до 7735 кв.м) за договором №227/УПБ-70Д від 25.11.2004, у жовтні 2015 року, адже копія цієї додаткової угоди №3/70СП від 16.10.2015 була отримана Департаментом капітального будівництва Міністерства оборони України для відповідної реєстрації 16.10.2015.
Крім того, 03.05.2017 вказаним позивачем було одержано лист Військової служби правопорядку у Збройних Силах України №306/2/3116 від 24.04.2017, складений за результатами проведення останньою у жовтні-листопаді 2016 року на підставі відповідного дорученням заступника Міністра оборони України перевірки законності та ефективності володіння і використання військового та державного нерухомого майна і земель оборони військового містечка №186 (м. Одеса, пр. Гагаріна, 19-21).
У даному листі Міністерство оборони України повідомлялося про можливе порушення інтересів держави у зв`язку з укладенням між відповідачами додаткової угоди №3/70СП від 16.10.2015 до договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004, за якою при збільшенні орієнтовної загальної площі будівництва з 35000 кв.м до 85000 кв.м замість належних до передачі Замовнику 20% від загальної площі побудованого житла (на час підписання основного договору близько 17000 кв.м) встановлено фіксовану частку – 7735 кв.м, що становить лише 9%.
Між тим, ані з жовтня 2015 року, коли позивач міг дізнатися про ймовірне порушення інтересів держави внаслідок укладення відповідачами оспорюваної додаткової угоди та, як наслідок, недоотримання у державну власність житла, ані з травня 2017 року, коли позивачу з листа Військової служби правопорядку у Збройних Силах України №306/2/3116 від 24.04.2017 вже достеменно стало відомо (було повідомлено) про істотне зменшення частки держави в загальній житловій площі, Міністерство оборони України, не зважаючи на наявність відповідних повноважень, не вчинило жодних дій для захисту інтересів держави, про що свідчить відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження вжиття позивачем заходів реагування на виявлене ймовірне порушення державних інтересів та що не заперечувалось представником Міністерства оборони України у судових засіданнях, які проводились апеляційним господарським судом.
З огляду на викладене, беручи до уваги невжиття компетентним органом – позивачем протягом розумного строку після того, як йому стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, жодних заходів для захисту цих інтересів, зокрема, незвернення останнього самостійно до господарського суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та забезпечив би захист інтересів держави, а також враховуючи ризик спливу передбаченого законом строку позовної давності для звернення Міністерства оборони України до суду з позовною вимогою про визнання недійсною додаткової угоди №3/70СП від 16.10.2015 до договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність у прокурора обґрунтованих підстав для захисту інтересів держави та, як наслідок, звернення до суду з таким позовом, що за встановлених у справі обставин відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Даний висновок суду апеляційної інстанції щодо наявності у Міністерства оборони України достатнього часу для реагування на стверджуване порушення інтересів держави цілком узгоджується з правовим висновком, сформульованим у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №927/468/20, за змістом якого суди попередніх інстанцій при наданні висновків про недотримання прокурором "розумного строку" і фактичне усунення такими діями можливості самостійного подання позову компетентним органом (Кабінетом Міністрів України), у першу чергу, зосередилися на часовому проміжку, який минув між повідомленням, яке прокурор надіслав до Кабінету Міністрів України, та поданням позову у даній справі, проте не приділили достатньої уваги тому, що такий проміжок не завжди є вирішальним у питанні дотримання прокурором приписів статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів наголошує на тому, що оскаржувана ухвала місцевого господарського суду про залишення позову без розгляду постановлена з неправильним застосуванням приписів статті 23 Закону України "Про прокуратуру", оскільки застосований Господарським судом Одеської області підхід є занадто формалізованим та таким, що не охоплює усіх особливостей цього спору. Водночас критерій "розумності", який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, має визначатися з урахуванням великого кола чинників і не може бути оцінений виключно темпорально.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 23.02.2021 у справі №923/496/19.
Посилання Колективного підприємства "Будова" на адресований Товариству з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система" лист Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України №15480 від 11.11.2016, в якому останнє, посилаючись на доручення Міністра оборони України №15480 від 11.11.2016  щодо вирішення питання відселення осіб, які підлягають відселенню за договором №227/УПБ-70Д від 25.11.2004 з урахуванням додаткових угод №1/70СП від 02.12.2015, №2/70СП від 25.12.2008 та №3/70СП від 16.10.2015, просило шляхом укладення відповідної додаткової угоди продовжити строк відселення жильців до 30.03.2017, жодним чином не спростовує викладених вище висновків апеляційного господарського суду щодо невжиття позивачем протягом розумного строку дій для захисту державних інтересів, а, навпаки, лише підтверджує факт обізнаності останнього про існування оспорюваної додаткової угоди без вжиття належних заходів реагування щодо неї.
Доводи Колективного підприємства "Будова" та Товариства з обмеженою відповідальністю "УВГП-Система" про те, що додаткова угода №3/70СП від 16.10.2015 до договору №227/УПБ-70Д від 25.11.2004 жодним чином не порушує інтересів держави, у зв`язку з чим Міністерство оборони України обґрунтовано не вживало заходів щодо звернення до суду з метою визнання цієї угоди недійсною, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки стосуються суті позовних вимог, між тим в межах даного апеляційного провадження спір по суті позовних вимог не вирішується.
За таких обставин, ухвала Господарського суду Одеської області від 12.11.2020 про залишення позову без розгляду у справі №916/1674/18 є необґрунтованою та такою, що винесена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 232, 233, 236, 240, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 280-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.11.2020 про залишення позову без розгляду у справі №916/1674/18 скасувати.
Справу №916/1674/18 направити до Господарського суду Одеської області для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 18.03.2021.

Головуючий суддя                                                                       С.В. Таран

Суддя                                                                                           І.Г. Філінюк

Суддя                                                                                           Л.В. Поліщук