Номер провадження: 22-ц/813/2098/21 
Номер справи місцевого суду: 521/16558/18
Головуючий у першій інстанції Михайлюк O.A.
Доповідач Дрішлюк А. І.
Категорія: 27

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 березня 2021 року                                                        м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Фабіжевській Т.С.,
розглянувши у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - Ковальової Наталі Анатоліївни на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 березня 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,, -
ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 15 березня 2007 року між ОСОБА_2 та АТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит в іноземній валюті у вигляді кредитної лінії з лімітом 1633117 доларів США, строком до 15 березня 2023 року, сплачуючи щомісячно платіж по тілу та відсотки у розмірі 13,25% річних за користування кредитом. З метою забезпечення зобов`язань щодо повернення кредиту, між Банком та позичальником 20 березня 2007 року був укладений договір іпотеки, відповідно до якого предметом іпотеки є нерухоме майно у вигляді квартири загальною площею 74,0 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Проте відповідач в порушення умов договору іпотеки 19 березня 2010 року продав зазначену квартиру, та на момент звернення АТ «Райффайзен Банк Аваль» до суду з позовною заявою, зазначена квартира належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Відповідач свої зобов`язання з повернення кредиту в обумовлені кредитним договором строки не виконав, внаслідок чого, станом на 02 листопада 2017 року, у нього виникла заборгованість у загальній сумі 2178808,35 доларів США.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» вирішено відмовити.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_4 представник Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що висновок суду про сплив строків позовної давності не ґрунтується на положеннях чинного законодавства, адже протягом 2017 року у зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань банком почалась претензійно-позовна процедура, в ході якої була отримана інформаційна довідка – витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 жовтня 2017 року, з якої позивач дізнався про укладення позичальником договору купівлі-продажу квартири, яка є предметом іпотеки згідно договору іпотеки від 20 березня 2007 року. Також апелянт посилається на ч.5 ст. 261 ЦПК України, відповідно до якої за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливу строку виконання, та зазначає, що відповідно до умов кредитного договору строк виконання позичальником своїх зобов`язань настає 15 березня 2023 року. У зв`язку з чим, просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ «»Райффайзен Банк Аваль» задовольнити у повному обсязі. Крім того, апелянт просить суд поновити строк на апеляційне оскарження, зазначаючи, що копію оскаржуваного рішення було отримано апелянтом лише 26 березня 2019 року, що підтверджується розпискою (а.с.137-146).
В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_5 просила задовольнити апеляційну скаргу.
Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем був пропущений строк позовної давності на звернення до суду з відповідним позовом, а тому суд вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції та частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції 15 березня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/054/74/71596 згідно якого банк надав кредит в сумі 163 317,00 доларів США, строком до 15 березня 2023 року (а.с. 15-18).
В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, ОСОБА_2 передав в іпотеку за договором іпотеки від 20 березня 2007 року, належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 23-25).
26 березня 2008 року, за вимогою ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Мазаратій А.В. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 з метою погашення заборгованості за кредитним договором № 014/054/74/71596 від 15 березня 2007 року (а.с. 26).
Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 06.02.2012 року у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором з  ОСОБА_2  стягнуто на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/054/74/71596 від 15 березня 2007 року в розмірі 417 226,65 доларів США (а.с. 36-37).
19 березня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 74,0 кв.м.
Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 09 листопада 2010 року по справі № 2-7223/10 за ОСОБА_6 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 89,6 кв.м.
На підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , остання набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 89,6 кв.м.
07.11.2017 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» направили вимогу ОСОБА_2 про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/054/74/71596 від 15.03.2007 року (а.с. 38). А 02.10.2018 року Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на іпотечне майно.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За ч. 1 ст. 12 зазначеного Закону у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 35 вказаного Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Стаття 41 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (зокрема, до вимоги про стягнення пені) – тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України: за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України); а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (вказана позиція висловлена ВП ВС в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 59-60, 92), а також ВП ВС в постанові від 23.06.2020 року, справа № 536/1841/15 (пункти 43-46).
Апеляційний суд звертає увагу на те, що строк дії кредитного договору сторонами було встановлено до 15.03.2023 року. Тобто, на момент розгляду справи строк дії кредитного договору ще не закінчився, що виключає застосування положень діючого законодавства щодо строків позовної давності до зобов`язань за кредитним договором в цілому. Правом на дострокове стягнення заборгованості Банк скористався 07.11.2017 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи вимогою. 
Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
З огляду на вище вказане апеляційний суд приймає до уваги відповідні доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення по суті спору. Одночасно апеляційний суд звертає увагу відповідача на те, що він має право на звернення до суду з відповідним позовом про стягнення грошової компенсації за нерухоме майно (ст. 216 ЦК України).
Відповідно до кредитного договору № 014/054/74/71596 від 15 березня 2007 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль» надав, а ОСОБА_2 взяв в борг кредитні кошти в сумі 163 317 доларів США. Позивач, звертаючись до суду з позовом просив звернути стягнення на нерухоме майно в якості погашення заборгованості за вище вказаним договором в сумі 2 178 808 доларів США 35 центів, що складається з: заборгованості за кредитом в сумі 163 305,87 дол. США, заборгованості за відсотками в сумі 306 101,37 доларів США, заборгованості з пені в сумі 45 945 971,92 грн (еквівалентно 1 709 401,11 дол. США за розрахунками позивача).
Апеляційний суд зауважує, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Сторона відповідача в процесі розгляду справи в суді першої інстанції звертала увагу на застосування строків позовної давності (а.с. 92-93). Відповідно до розрахунку заборгованості позивач визначив нарахування пені з 15.11.2014 року (а.с. 7-8). 
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що розмір пені є необґрунтовано завищеним, який суттєво перевищує розмір заборгованості як за тілом кредиту окремо, так і разом з відсотками (більше ніж в десять разів). При цьому жодних аргументів чи обґрунтувань на стягнення пені саме в такому розмірі позивач не наводить та відповідними доказами не підтверджує.
Враховуючи вище наведене, апеляційний суд вважає за доцільне зменшити розмір пені до 1000 грн.
Одночасно, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що існування невиконаного виконавчого напису нотаріуса не позбавляє сторону, права та законні інтереси якої порушені, на звернення до суду за захистом з відповідним позовом. Право на судовий захист гарантоване законом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Таким чином, враховуючи вище наведене, встановлені обставини справи, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а зобов`язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором позичальником не було виконано, апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу та на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - Ковальової Наталі Анатоліївни – задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 березня 2019 року – скасувати.
Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки – задовольнити частково.
У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/0054/74/71596 від 15.03.2007 року в сумі: заборгованість за кредитом – 163 305,87 доларів США, заборгованість за відсотками – 306 101,37 доларів США, пеня – 1000 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру, загальною площею 74 кв.м., житловою 44,3 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1762 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дрішлюк

                                                                               Р.Д. Громік

                                                                       М.М. Драгомерецький 

Повний текст цієї постанови складено 15 березня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                 А.І. Дрішлюк

04.03.2021 року                                                                 м. Одеса