ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 р.	Справа № 440/4433/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Чалого І.С. ,  Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.09.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко,                       м. Полтава, повний текст складено 10.09.20 року по справі № 440/4433/19
          за позовом    ОСОБА_1  
          до   Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області 
          про зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із заявою про встановлення способу виконання судового рішення по справі, в якій просив встановити спосіб виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2019 року по справі №440/4433/19 шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити виплату ОСОБА_1 недоплаченої частини пенсії в розмірі 10216,00 грн. однією сумою без застосування відстрочення чи розстрочення виплат.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.09.2020 року задоволено заяву ОСОБА_1 про встановлення способу виконання рішення суду у справі. Встановлено спосіб виконання рішення суду шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити виплату нарахованої, але не сплаченої пенсії з 05.03.2019 року згідно рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2019 року у справі №440/4433/19 – одним платежем без застосування відстрочення чи розстрочення виплат.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне встановлення судом першої інстанції обставин по справі, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.09.2020 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні заяви в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції є чіткою, зрозумілою за змістом, не пропускає різного тлумачення, не вбачається недотримання вимоги щодо ясності, визначеності судового рішення, що свідчить про те, що судове рішення не може містити положень, які викликають суперечки під час виконання рішення. Вважає, що позивач своєю заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду, шляхом стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області перерахованої суми пенсії з урахуванням раніше виплачених сум, фактично просить змінити та розширити резолютивну частину постанови, змінює рішення суду по суті та спосіб захисту, що є неможливим, оскільки судове рішення є незмінним. Щодо застосування відповідачем постанови Кабінету Міністрів України від 28.08.2018 року №649 після проведення перерахунку пенсії, зазначає, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 30.09.2019 року по справі №440/85/19, що вказаний нормативно-правовий акт застосовується не до всіх судових рішень, за якими боржником є Пенсійний фонд України, а лише до рішень судів, за якими на пенсійні органи покладені зобов`язання з нарахування (перерахунку) пенсійних виплат, що фінансуються з державного бюджету. Просить врахувати, що доплата в розмірі 10216,08 грн облікована в реєстрі судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою. Додатково зазначає, що фінансування пенсій військовим пенсіонерам здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України на 2020 рік в межах бюджетних асигнувань на зазначені цілі. Додатково посилається на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 11.11.2014 року у справі №21-394а14, від 11.11.2014 року у справі №21-475а14, від 25.11.2014 року у справі №21-506а14, від 13.01.2015 року у справі №21-604а14, від 17.02.2015 року у справі №21-622а14, та Верховного Суду України, викладені в постановах від 27.06.2018 року у справі №713/1062/17, від 10.07.2018 року у справі №490/9519/16-а.
Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України.
Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просив суд зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести повну виплату ОСОБА_1 перерахованої з 01.01.2018 року пенсії відповідно до статті 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», виходячи з її розміру 11547,07 грн, з урахуванням раніше проведених виплат.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо не проведення повної виплати ОСОБА_1 , перерахованої з 01 січня 2018 року пенсії з урахуванням 100% суми підвищення відповідно до статті 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести виплату ОСОБА_1 перерахованої з 01 січня 2018 року пенсії з урахуванням 100% суми підвищення відповідно до статті 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", з урахуванням раніше проведених виплат та з урахуванням висновків суду.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області оскаржило рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2019 року в апеляційному порядку.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2020 року апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області задоволено частково. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2019 року по справі №440/4433/19 скасовано в частині періоду визнання протиправною бездіяльності та здійснення перерахунку та виплати пенсії. Прийнято в цій частині нову постанову, якою визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо не проведення повної виплати ОСОБА_1 перерахованої з 01.01.2018 року пенсії з урахуванням 100% суми підвищення відповідно до статті 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" з 05.03.2019 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести виплату ОСОБА_1 перерахованої з 01 січня 2018 року пенсії з урахуванням 100% суми підвищення відповідно до статті 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" з 05.03.2019 року, з урахуванням раніше проведених виплат та з урахуванням висновків суду. В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2019 року по справі №440/4433/19 залишено без змін.
Судове рішення у цій справі набрало законної сили 16.03.2020 року.
08.04.2020 року позивачу, за його заявою, видано виконавчий лист, який пред`явлено для примусового виконання до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області. 
Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області Федьком Є.О. від 18.06.2020 року ВП №62363772 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок пенсії позивачу.
На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2019 року у справі №440/4433/19, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 05.03.2019 року з урахуванням 100% суми підвищення з урахуванням раніше проведених виплат та висновків суду.          
Водночас, судове рішення в частині виплати перерахованої з 05.03.2019 року пенсії є невиконаним, що підтверджується витягом інформації про результати розгляду справ у судах щодо перерахунку пенсій колишнім військовослужбовцям, за яким у блоці "борг по постанові №649" зазначено, що заборгованість по пенсії ОСОБА_1 становить 10216,09 грн. У блоці "дата та номер судового рішення" зазначено "№440/4433/19 від 17.12.2019» (а.с. 140).
У запереченнях на заяву ОСОБА_1 , Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області вказало, що виконання рішення суду у цій справі в частині виплати донарахованої за рішенням суду суми пенсії з 05.03.2019 року здійснюється з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28.08.2018 року №649, відповідно до якої виплата заборгованості з пенсій, що фінансуються з державного бюджету, на виконання судових рішень за період до набрання судовим рішенням законної сили буде здійснюватись після взяття судових рішень на облік в окремому реєстрі та після прийняття відповідного рішення комісією Пенсійного фонду України.
Задовольняючи заяву про встановлення способу виконання рішення суду у справі, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача, яке визнано судовим рішенням, що набрало законної сили, є порушеним внаслідок неповного виконання цього рішення. Поновлення порушеного права є можливим через процедуру встановлення способу його виконання, оскільки спосіб, застосований боржником (Головним управлінням ПФУ в Полтавській області) не ґрунтується на законі.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Приписами ст.129-1 Конституції України встановлено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ч.2 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Положеннями ст.370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Колегія суддів зазначає, що Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).
Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.
Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).
Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).
Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.
Таким чином, у відповідності до зазначених правових норм, зокрема, Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, рішення суду по цій справі є обов`язковим до виконання на всій території України.
Згідно зі ст.2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган; державні підприємство, установа, організація.
Відповідно до ч.1 ст.7 вказаного Закону, виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Зазначені приписи чинного законодавства свідчать, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Однак, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку існує механізм примусового виконання рішення.
Так, положеннями Закону України “Про виконавче провадження” визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.
Згідно з ч.3 ст.33 Закону України "Про виконавче провадження" за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
Таким чином, із системного аналізу вказаних законодавчих норм слідує, що у випадку наявності обставин, які ускладнюють або унеможливлюють виконання судового рішення, сторона або державний виконавець можуть звернутися до суду із заявою про встановлення способу і порядку виконання рішення.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст.2 КАС України).
Вказана мета узгоджується із положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути “ефективним” як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі “Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).
Також, засіб юридичного захисту має бути “ефективним” в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі “Аксой проти Туреччини” (Aksoy v. Turkey), п. 95).
Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Відповідно до ч.1 ст.124 Конституції України  правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в  правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини  Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003).
Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що “ефективний засіб правового захисту” у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 року по справі №0840/3112/18.
З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, колегія суддів відзначає наступне.
Положеннями ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження та примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб).
Отже, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку, саме на стадії виконавчого провадження мають бути остаточно відновлені порушені права позивача (стягувача).
Враховуючи, що в межах справи розглядається питання стосовно порушення прав позивача щодо перерахунку та виплати пенсії, слід враховувати, що згідно з п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено у суді апеляційної інстанції, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2019 року у справі №440/4433/19 боржником виконано не в повному обсязі.
Так, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) надано лист від 26.06.2020 року №1600-0802-5/30328, яким повідомлено, що на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження від 18.06.2020 року ВП №62363772 з примусового виконання виконавчого листа №440/4433/19, виданого Полтавським окружним адміністративним судом, здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 05.03.2019 року з урахуванням 100% суми підвищення з урахуванням раніше проведених виплат та висновків суду.  
Таким чином, Головним управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на виконання рішення суду здійснено перерахунок пенсії позивача, однак виплату перерахованої пенсії в повному обсязі вирішено провести у порядку, який визначений  постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649 “Про погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду”.
На виконання вимог Порядку № 649, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області включено до реєстру інформацію відносно судового рішення по даній справі з інформацією про суму, що підлягає виплаті (10216,09 грн).
З апеляційної скарги та заперечень відповідача встановлено, що у зв`язку з втратою чинності Постанови №649, через набрання чинності постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 року у справі №640/5248/19, не встановлено подальший порядок погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень. Також вказано, що фінансування пенсій військовим пенсіонерам здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України на 2020 рік в межах бюджетних асигнувань на зазначені цілі.
Колегія суддів зазначає, що рішенням Окружного адміністративного суду від 12.11.2019 року, зміненим постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 року у справі №640/5248/19, визнано протиправними та нечинними пункти 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649 "Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду", якими затверджено Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду.
При цьому, колегія суддів зауважує, що виконання рішення суду і його обов`язковість встановлюється Законом, а процедура виконання рішення суду встановлюється Законом України "Про виконавче провадження".
Крім того, колегія суддів зазначає, що обмежене або несвоєчасне фінансування органу державної влади – суб`єкта владних повноважень – не може бути визнане судом обставиною, яка істотно ускладнює виконання рішення або робить його неможливим. Відсутність коштів у Держави та її органів не є підставою для невиконання нею взятих на себе обов`язків.
Право на виплати у сфері соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції вперше в рішенні від 16 грудня 1974 року у справі «Міллер проти Австрії», де Суд установив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні від 16 вересня 1996 року «Гайгузус проти Австрії», у якому якщо особа робила внески у певні фонди, у тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.
За змістом правової позиції ЄСПЛ у справі «Кечко проти України» (рішення від 8 листопада 2005 року) органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2010 року у справі № 21-399во10, від 7 грудня 2012 року у справі № 21-977во10, від 3 грудня 2010 року у справі № 21- 44а10).
Тобто, невиконання рішення суду від 17.12.2019 року у справі №440/4433/19 з причин відсутності на рахунках відповідача коштів є неповажною причиною непроведення належних позивачеві виплат.
Стосовно посилання в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 11.11.2014 року у справі №21-394а14, від 11.11.2014 року у справі №21-475а14, від 25.11.2014 року у справі №21-506а14, від 13.01.2015 року у справі №21-604а14, від 17.02.2015 року у справі №21-622а14, та Верховного Суду України, викладені в постановах від 27.06.2018 року у справі №713/1062/17, від 10.07.2018 року у справі №490/9519/16-а, від 30.09.2019 року по справі №440/85/19, то колегія суддів зазначає, що вказані рішення не підлягають застосуванню по даній справі, оскільки правовідносини у цій справі не є аналогічними тим, що були предметом дослідження вищезазначеними судами. 
Крім того, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують. Крім того, доводи апеляційної скарги є ідентичними тим, які були висловлені у запереченнях на заяву про встановлення способу виконання судового рішення та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з врахуванням усіх обставин, що мають значення для вирішення питання, тому підстави для її зміни чи скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.09.2020 року по справі                № 440/4433/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.С. Чалий    Н.С. Бартош   	
Повний текст постанови складено  18.01.2021 року