КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №334/7204/2019                                                                                Головуючий у І інстанції - Ільєва Т.Г.
апеляційне провадження №22-ц/824/5530/2021                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
30 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання дій незаконними, 
 
встановив:
 
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до АТ «КБ «Приватбанк» про визнання дій незаконними, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачем незаконно обліковується за позивачем заборгованість, що призвело до порушення прав ОСОБА_2 , враховуючи, що 19 вересня 2019 року, працівник банку відмовив останній у відкритті карткового рахунку з причин існування вказаної заборгованості, у зв`язку з чим, письмово звернулась за роз`ясненнями, про що свідчить заява б/н від 24 вересня 2019 року.
Просила, визнати незаконними дії АТ «КБ «Приватбанк» стосовно обліку за ОСОБА_1 заборгованості за рахунком № НОМЕР_1 в загальному розмірі - 27377,10 грн.
Зобов`язати АТ «КБ «Приватбанк» списати заборгованість яка обліковується за ОСОБА_1 , та закрити рахунок № НОМЕР_1 .
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.
Визнано незаконними дії АТ «КБ «Приватбанк» стосовно обліку за ОСОБА_1 , заборгованості за рахунком № НОМЕР_1 в загальному розмірі - 27377,10 грн.
Зобов`язано АТ «КБ «Приватбанк» списати заборгованість, яка обліковується за ОСОБА_1 , та закрити рахунок № НОМЕР_1 .
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ «КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалося на те, що ОСОБА_1 працювала в Банку з 18 серпня 2004 року по 02 серпня 2007 року та була звільнена з посади провідного економіста/провідного фахівця з обслуговування клієнтів Другого Шевченківського відділення Запорізького РУ на підставі наказу від 02 серпня 2007 року №Э.ZP-УВ-2207-352-п за власним бажанням.
В результаті проведення експрес-перевірки високо ризикових операцій, виконаних працівником ОСОБА_1 , було виявлено, що на ім`я клієнтів були випущені картки без заповнення анкет власне клієнтами, ідентифікація клієнтів працівником банку не проводилась, картки та ПІН-конверти передавались працівникам третім особам, таким чином було виявлено низку фактів порушення кредитних процедур та порушення порядку ідентифікації клієнтів.
Кошти з карток клієнтів були зняті невстановленими особами, заборгованість по картковим рахункам не погашена.
В ході перевірки було встановлено порушення з боку працівника банку, що спричинило заподіяння Банку матеріальної шкоди.
Пунктами 4.2 та 4.3 Звіту було поставлено завдання бухгалтерії головного офісу відкрити рахунок 3580 на фігуранта ОСОБА_1 , здійснити перенесення заборгованості на рахунок дебіторської заборгованості працівника.
Також за виявленими фактами Банком було подано матеріали до правоохоронних органів.
Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2008 року, кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, було припинено на підставі ст.7 КПК України - у зв`язку із зміною обстановки.
Під час досудового розслідування ОСОБА_1 повністю відшкодувала завдану нею матеріальну шкоду та звільнилась із займаної посади в Банку.
В подальшому, в результаті проведених службових перевірок були встановлені додаткові епізоди порушень ОСОБА_1 трудових обов`язків, що призвели до матеріальної шкоди Банку.
Відповідно до висновків службових розслідувань від 23 червня 2008 року №ZAKL-2008/1-2795; від 26 лютого 2009 року №ZAKL-2009/1-1241; від 05 серпня 2009 року №ZAKL-2009/1-5249; від 24 березня 2011 року №ZAKL-2011/1-1856 заборгованість по карткам, оформленим ОСОБА_1 з порушенням процедур, була перенесена на рахунок дебіторської заборгованості позивача.
Зазначає, що облік дебіторської заборгованості входить до обов`язку банківської установи щодо ведення бухгалтерського обліку, і не може бути визнаний незаконним з огляду на встановлений факт вчинення працівником порушень, що призвели до заподіяння матеріальної шкоди.
Рахунок на ім`я ОСОБА_1 було відкрито для здійснення обліку дебіторської заборгованості перед Банком відповідно до чинного законодавства та локальних нормативних документів Банку. Цей рахунок є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача, відтак підстави для скасування заборгованості, яка обліковується на рахунку, відсутні. 
Крім цього, зазначає, що ОСОБА_1 вже у 2015 році була обізнана або мала бути обізнана про наявність відкритого рахунку на її ім`я, на якому обліковується дебіторська заборгованість.
Також, на звернення ОСОБА_1 було неодноразово направлено на її адресу відповіді щодо підстав списання коштів з депозитного рахунку.
Тобто, достеменно про наявність відкритого рахунку 2909 на якому обліковується заборгованість ОСОБА_1 , останній було відомо з липня 2015 року.
З позовом про визнання незаконними дій по відкриттю рахунка № НОМЕР_1 ОСОБА_1 звернулась лише 08 жовтня 2019 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності.
Просило скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
На апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала відзив, який обґрунтовувала тим, що відповідачем не надано суду документів, на підставі яких банк, мав би законні підстави проводити списання коштів з рахунків позивача за нібито завдану позивачем матеріальну шкоду, про яку позивач дізналася з листа банка від 06 грудня 2014 року №20.1.0.0.0/7-20141104/2779.
Апелянт, визнаючи факт повного погашення позивачем завданих матеріальних збитків, про що свідчить постанова Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2008 року за фактом розгляду кримінальної справи №1-611р., протиправно стверджує про існування нібито інших фактів, винуватість у яких не встановлені жодним рішенням суду.
Щодо не застосування судом строків позовної давності, зазначає, що про порушення свого права вона дізналася з листа від 18 вересня 2019 року №20.1.0.0.0/7-190903/1755, який надійшов з Банку за фактом розгляду раніше направленого звернення від 29 серпня 2019 року, з якого дізнався, що на ім`я ОСОБА_1 в односторонньому порядку Банком відкрито рахунок дебіторської заборгованості за нібито завдані матеріальні збитки під час виконання трудових обов`язків.
Саме з метою досудового врегулювання спору, та переслідуючи ціль закриття Банком незаконно відкритих на ім`я позивача рахунків, 15 липня 2019 року до Банку було направлено відповідну заяву, за фактом розгляду якої надійшов лист-відповідь №20.1.0.0.0.0/7-190719/205 від 29 липня 2019 року, за змістом якого Банк відмовив у закритті вказаних вище рахунків.
Просила, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала в банку з 18 серпня 2004 року по 02 серпня 2007 року, була звільнена з посади провідного економіста/провідного фахівця з обслуговування клієнтів Другого Шевченківського відділення Запорізького РУ на підставі наказу від 02 серпня 2007 року № Э.ZР-УВ-2007-352-п за власним бажанням.
Службою безпеки банку були виявлені порушення в роботі позивачки за період її роботи в банку на посаді головного спеціаліста по операційно-касовому обслуговуванню клієнтів Жовтневого відділення ЗРУ «Приватбанк», а саме, вона була звинувачена в тому, що не санкціоновано знімала грошові кошти з карткових рахунків клієнтів. 
Зібрані докази служба безпеки банку передала в слідчі органи, і за результатами розслідування, відносно ОСОБА_2 була винесена постанова Жовтневим районним судом м. Запоріжжя від 16 липня 2008 року, відповідно до якої, кримінальна справа відносно ОСОБА_2 була припинена провадженням на підставі ст. 7 КПК України через зміну обставин, а саме, через те, що ОСОБА_2 в добровільному порядку повністю відшкодувала банку спричинену шкоду та звільнилася з роботи.
21 червня 2012 року позивач уклала з ПАТ КБ «Приватбанк», в особі філії Запорізького регіонального управління, договір про надання банківських послуг, а саме: був відкритий банківський рахунок НОМЕР_2 (допомога на дитину), через народження ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача сина ОСОБА_3 та рахунок НОМЕР_3 (пенсійні виплати), оскільки позивач є інвалідом дитинства 3-ї групи.
23 грудня 2012 року позивач уклала з ПАТ КБ «Приватбанк», в особі філії Запорізького регіонального управління, депозитний договір №SAMDN80000731687125 (вклад «Стандарт» на 6 місяців), надавши банку 1200 доларів США із ставкою - 10,5 % річних, з нарахуванням процентів по вкладу на банківську картку НОМЕР_4 .
Наприкінці 2012 року позивач дізналася про те, що банк, не поставивши її до відома, в односторонньому порядку, з карткового рахунку НОМЕР_2 автоматично списав її грошові кошти: а саме: 12 грудня 2013 року - 65 грн та 379,59 грн, 13 січня 2014 року - 8,51 грн, 16 січня 2014 року - 36,75 грн та 65 грн, 17 січня 2014 року - 379,59 грн. 
З карткового рахунку НОМЕР_3 03 січня 2014 року були списані кошти в сумі 957,85 грн. 
А всього, банком незаконно було списано з її рахунків кошти в гривневому еквіваленті на загальну суму - 1892 грн, що підтверджується роздруківкою руху грошових коштів на карткових рахунках позивачки.
Вказані обставини були встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2015 року у справі №334/822/15-ц, залишеного без змін ухвалою апеляційної інстанції від 18 листопада 2015 року. 
Рішенням суду визнано незаконними дії ПАТ КБ «Приватбанк» відносно списання з банківських рахунків, відкритих 21 червня 2012 року на ім`я ОСОБА_2 , грошових коштів в сумі 1892 грн, та з депозитного рахунку від 23 грудня 2012 року - 652,16 доларів США.
Одночасно вказаним судовим рішенням стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 протиправно списані грошові кошти з особистих рахунків: НОМЕР_2 (допомога на дитину) та НОМЕР_3 (пенсійні виплати) в сумі - 1892 грн та протиправно списані грошові кошти з депозитного рахунку у валюті НОМЕР_4 - 652,16 доларів США.
Згідно листа від 18 вересня 2019 року, №20.1.0.0.0/7-190903/1755, який надійшов з банку за раніше направленою заявою від 29 серпня 2019 року, позивач дізналась, що на її ім`я в односторонньому порядку відкрито рахунок дебіторської заборгованості за завдання ОСОБА_2 матеріальних збитків під час виконання трудових обов`язків. 
У відповідності до довідки від 20 вересня 2019 року, №25009809/14882647, на ім`я ОСОБА_2 відкрито рахунок № НОМЕР_1 де за угодою №SZ 14508447 від 07 жовтня 2011 року, заборгованість складає - 25428,10 грн., а за угодою №SAMDN21000003449548 від 08 червня 2010 року, заборгованість складає -1949 грн., а всього: 27377,10 грн.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано документів, на підставі яких, він мав би законні підстави проводити списання коштів з рахунків позивачки за нібито завдану нею матеріальну шкоду, про яку остання дізналася з листа банку від 06 грудня 2014 року №20.1.0.0.0/7-20141104/2779.
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Приписи статті 138 КЗпП України передбачають, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган довести наявність умов, передбачених ст. 130 Кодексу. 
У відповідності до вимог статті 148 зазначеного Кодексу, дисциплінарне стягнення застосовується власником або Уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця від дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. 
Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Вимогами частини 4 статті 232 КЗпП України передбачено, що виключно у судах розглядаються трудові спори власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації.
Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність вказаних умов. 
Норми трудового законодавства не передбачають право роботодавця стягувати заподіяну працівником шкоду, як перевищує розмір середнього місячного заробітку, без звернення до суду з відповідним позовом до суду.
Відповідач не надав доказів і не послався на існування жодного рішення суду на обґрунтування своє позиції, стосовно завдання збитків позивачем, як цього вимагають приписи частини 4 статті 232 КЗпП України.
Натомість, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2015 року, у справі №334/822/15-ц, залишеного без змін ухвалою апеляційної інстанції від 18 листопада 2015 року, визнано незаконними дії ПАТ КБ «Приватбанк» відносно списання з банківських рахунків, відкритих 21 червня 2012 року на ім`я ОСОБА_2 грошових коштів.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки посилання відповідача на висновки служби безпеки банку, це підстава для проведення слідства слідчими органами, а не підстава для визнання особи винною у скоєнні злочину, так як у відповідності до положень Конституції України, особа може бути визнана винною тільки за рішенням суду.
Посилання відповідача на спричинення позивачем матеріальної шкоди банку з підстав ч.1,5 ст.130 КЗпП України не відповідає дійсності та жодним документом не підтверджено. До того ж, статтею 138 КЗпПУ передбачено, що покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду повинно бути доведено власником або уповноваженим органом.
Вірним є і висновок суду першої інстанції про незастосування строків позовної давності за заявою відповідача, як підстави для відмови у позові, з огляду на наступне.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «Юкос проти Росії», пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Так, до суду із позовом ОСОБА_1 звернулася 08 жовтня 2019 року, що підверджується вхідним штампом суду першої інстанції.
Нормами цивільного законодавства, а саме 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Так, в розумінні статті 256 Цивільного кодексу позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права.
Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушеного права. У даному випадку така вимога стосується визнання недійсним договору у зв`язку з його невідповідністю на момент укладення нормам чинного законодавства.
Згідно ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Перебіг позовної давності, відповідно до ст.264 ЦК України, переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається спочатку.
Правовідносини, які склались між сторонами відповідають вимогам ст.257, ч.1 ст.261, ст.266, ч.ч.3 та 4 ст.267 ЦК України, згідно з якими загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Початком відліку строку з якого позивач дізналася, що її права порушуються є відмова банку у вересні 2019 року відкрити особистий рахунок позивачу.
Відтак, висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 31 березня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько
 
Судді                                                                         Т.О. Писана
 
С.О. Журба