ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року 
м. Київ

Справа №  910/15804/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кролевець О.А. - головуючий, Губенко Н.М., Студенець В.І., 

за участю секретаря судового засідання Черненка О.В.,

представників учасників справи: 
позивача-1: Руденко А.С.,
позивача-2: Руденко А.С.,
відповідача-1: не з`явився,
відповідача-2: не з`явився,
третьої особи-1: Яценко А.О.,
третьої особи-2: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 10.08.2020
(головуючий - Сіверін В.І., судді Терещенко О.І., Склярук О.І.)
та рішення Господарського суду Харківської області від 02.06.2020
(суддя Чистякова І.О.)

у справі №910/15804/19
за позовом 1) ОСОБА_2 , 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш"
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш", 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімсен"
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів 1) ОСОБА_1 , 2) Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьова Ангеліна Володимирівна
про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.           ОСОБА_2 (далі - Позивач-1) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" (далі - Позивач-2) звернулись до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інженерний центр "Енергомаш" (далі - Відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімсен" (далі - Відповідач-2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладеного 6 січня 2015 року між відповідачами, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А.В., реєстровий №22 (далі - Договір).
2.          Позов мотивований тим, що Договір є фіктивним, укладеним з метою ухилення від звернення стягнення на рухоме і нерухоме майно Відповідача-1 для погашення заборгованості за кредитними договорами. 
3.          Позивач-1 (як учасник Відповідача-1 на момент укладення Договору) вважає порушеними свої корпоративні права у зв`язку зі зменшенням їх вартості через укладення Договору, а також через позбавлення його права на участь в управлінні Відповідачем-1, адже загальні збори учасників з питання відчуження відповідного майна не проводились. 
4.          Позивач-2 (як учасник Відповідача-1 на момент звернення з позовом у цій справі) також вважає порушеними свої корпоративні права у зв`язку зі зменшенням їх вартості через укладення Договору. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
5.          Рішенням Господарського суду Харківської області від 02.06.2020, яке залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 10.08.2020, позов задоволений повністю.
6.          Судові рішення мотивовані встановленням обставин, які в сукупності свідчать про умисел обох сторін Договору приховати справжні наміри учасників правочину, який полягав у виведенні нерухомості з власності Відповідача-1 та уникненні звернення стягнення на майно Відповідача-1 в процесі виконання судового рішення про стягнення заборгованості. 
7.          Водночас суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що звернення учасників до суду з цим позовом є єдиним способом захистити свої порушені права, оскільки на час укладення Договору Позивач-2 був учасником Відповідача-1, наразі Позивач-1 є єдиним учасником Відповідача-1, а Верховний Суд у постановах від 07.12.2018 у справі №910/7547/17 і від 10.01.2019 у справі №910/17529/17 зазначив, що звернення Відповідача-1 з позовом про визнання недійсним Договору є зловживанням правом. 
8.          Крім того, суди відхилили заяву Третьої особи-1 про сплив позовної давності, адже він не є стороною в спорі. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника 
9.           ОСОБА_1 (далі - Третя особа-1) подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про відмову в позові. 
10.          Касаційна скарга мотивована наявністю підстав для касаційного оскарження зазначених судових рішень, які передбачені пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
11.          Третя особа-1 вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норми статей 15, 16, 92, 97, 98, 116, 167, 239 Цивільного кодексу України без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування в подібних правовідносинах, викладених у постановах від 07.07.2020 у справі №910/10647/18, від 08.10.2019 у справі №916/2084/17, від 15.10.2019 у справі №905/2559/17, від 03.12.2019 у справі №904/10956/16, від 21.01.2020 у справі №924/273/18, від 28.01.2020 у справі №902/458/16, від 21.01.2020 у справі №910/5676/18, від 11.08.2018 у справі №905/1926/16, від 28.01.2020 у справі №916/495/19, від 10.12.2019 у справі №904/4042/18, від 30.07.2019 у справі №910/9958/18, від 22.10.2019 у справі №5023/5587/12, від 10.12.2019 у справі №920/388/19, від 28.11.2018 №504/2864/13-ц. Всупереч наведеним висновкам суди дійшли передчасних та необґрунтованих висновків про порушення прав та інтересів позивачів внаслідок укладення Договору. 
12.          Третя особа-1 зазначає, що суди попередніх інстанцій порушили вимоги статті 238 Господарського процесуального кодексу України, адже не надали оцінки його аргументам щодо відсутності порушення прав позивачів та не дослідили надані ним докази щодо відсутності відповідного права Позивача-1 на момент укладення Договору, наявності рішення загальних зборів учасників Відповідача-1 щодо відчуження спірного майна. 
13.          При цьому Третя особа-1 посилається на необґрунтоване відхилення його клопотань про дослідження доказів та встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, встановлення обставин на підставі недопустимих (неіснуючих) доказів. На думку Третьої особи-1, висновок судів про зменшення вартості корпоративних прав Позивачів здійснений за відсутності в матеріалах справи жодних доказів, які б підтверджували такі обставини. 
14.          Третя особа-1 звертає увагу на відсутність підстав для того, щоб вважати Договір фіктивним, оскільки сторонами вчинялись дії на його виконання. 
15.          Крім того, Третя особа-1 зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 267 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах з урахуванням зловживання позивачами своїм правом та вважає, що суди безпідставно відмовили у застосуванні позовної давності. 
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи 
16.          Позивачі та Відповідачі подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просять відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
17.           Позивачі вважають безпідставними посилання Третьої особи-1 у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 28.01.2020 у справі №916/495/19, від 22.10.2019 у справі №904/4042/18, від 15.10.2019 у справі №905/2559/17, адже правовідносини у перелічених справах не є подібними до правовідносин у цій справі.
18.          Позивачі та Відповідач-1 заперечують проти доводів Третьої особи-1 щодо зловживання ними своїм правом, зловмисної домовленості сторін, щодо пропуску позовної давності, щодо існування протоколу відповідних загальних зборів. 
19.          Відповідач-1 зазначає про визнання ним позовних вимог у цій справі з огляду на встановлення судами обставин щодо фіктивності Договору під час розгляду справи №910/7547/17 за його позовом та відмови в задоволенні зазначеного позову через зловживання правом. Відтак Відповідач-1 вважає звернення його учасників з позовом у цій справі єдиним способом відновити справедливість, добросовісність та розумність. 
20.          Водночас позивачі і Відповідач-2 посилаються на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, щодо наявності в учасників права на звернення до господарського суду з позовом про визнання правочину недійсним на підставі пункту 6 статті 3, статей 13, 234 Цивільного кодексу України. 
21.          Відповідач-2 зазначає, що до 7 вересня 2020 року йому було не відомо про господарські справи, ініційовані позивачами, однак вважає доводи Третьої особи-1 безпідставними та необґрунтованими, а оскаржувані судові рішення ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням усіх фактичних обставин справи. Користуючись передбаченим пунктом 1 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України правом, Відповідач-2 повністю визнає позовні вимоги.
22.          Крім того, Позивачі подали клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду в порядку частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України. Клопотання мотивоване посиланням на відсутність практики Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду стосовно фраудаторних договорів, вчинених на шкоду кредиторам, та щодо осіб, які можуть звернутися до суду з позовом про оскарження фіктивних (фраудаторних) договорів. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
23.          Відповідачу-1 на праві власності належали нежитлові приміщень антресолі №351, №352, №353 загальною площею 279,1 м2 в літ. "3А-1", що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 21876309, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 05.10.2016, індексний номер інформаційної довідки 69773223 (далі - Майно).
24.          6 січня 2015 року між Відповідачем-1 (продавець) і Відповідачем-2 (покупець) укладений Договір, за умовами якого продавець передає у власність покупця Майно, а покупець набуває його у власність та зобов`язується сплатити оговорену грошову суму. 
25.           Продаж Майна вчиняється за ціною 52311,65 грн, у тому числі ПДВ 20%, які покупець зобов`язується сплатити на розрахунковий рахунок продавця за згодою сторін до 6 червня 2015 року (п. 2.1 Договору). 
26.          Передача Майна продавцем у користування покупця та прийняття покупцем відбувається шляхом підписання акту прийому-передачі нежитлового приміщення, що підписується уповноваженими на це представниками сторін упродовж 3 днів після підписання цього договору (п. 4.1 Договору). 
27.          На підставі Договору Майно було відчужене на користь Відповідача-2, про що був внесений відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
28.          Договір з боку Відповідача-1 підписаний ОСОБА_3 , який був директором Відповідача-1 у період з 05.11.2013 до 19.06.2016. 
29.          Станом на 6 січня 2015 року єдиним учасником Відповідача-1 був Позивач-2, директором якого був ОСОБА_3 . Єдиним учасником Позивача-2 було Товариство з обмеженою відповідальністю "НВП "Енергомаш-Проект", учасником якого з часткою в розмірі 50% був ОСОБА_3 . Водночас єдиним учасником Відповідача-2 був ОСОБА_4 , що був директором Товариства з обмеженою відповідальністю "НВП "Енергомаш-Проект".
30.          Згодом ОСОБА_3 став 100% власником Відповідача-2, про що свідчить, зокрема, Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 23 лютого 2016 року.
31.          З 20 липня 2016 року виконуючим обов`язки директора Позивача-2 на невизначений термін, а також єдиним учасником Відповідача-1 є ОСОБА_2 (Позивач-1) .
32.          Суд першої інстанції дійшов висновку, що в ОСОБА_3 були відсутні повноваження, делеговані Позивачем-2 на укладення договорів купівлі-продажу об`єктів, що належали Відповідачу-1, оскільки загальні збори Відповідача-1 не проводились, жодні рішення, зокрема про відчуження нерухомого майна, не приймались.
33.          Однак суд апеляційної інстанції встановив, що загальні збори учасників Відповідача-1, результати яких оформлені протоколом від 26.12.2014, вирішили для подальшої господарської діяльності продати належне товариству Майно, надати директору товариства повноваження на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна. А загальні збори учасників Відповідача-2, результати яких оформлені протоколом від 26.12.2014, прийняли рішення щодо придбання товариством майна, що знаходилось у власності Відповідача-1, та надання директору товариства повноважень на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна. 
34.          Рішенням Господарського суду Харківської області від 11.01.2016 у справі №922/254/15 задоволений позов ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" про стягнення грошових коштів у сумі 42450362,92 грн та 7729458,42 дол. США солідарно з Відповідача-1, заставодавців та іпотекодавців. 
35.          23 лютого 2016 року між Відповідачем-2 (продавець) та Третьою особою-1 (покупець) укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким продавець продав, а покупець придбав Майно. 
36.          У матеріалах справи відсутні докази здійснення Відповідачем-2 оплати за придбане нерухоме майно за Договором на користь Відповідача-1. Протягом 2015-2017 років Відповідач-1 не вчиняв жодних дій зі стягнення вартості відчуженої нерухомості. Також у матеріалах справи відсутні докази здійснення оплати Третьою особою-1 на користь Відповідача-2 за об`єкт, який був придбаний згідно з договором купівлі-продажу від 23.02.2016.
37.          Постановою Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17 залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва про відмову в позові Відповідача-1 про визнання недійсним Договору. Зокрема, у наведеній постанові зазначено про те, що Договір може бути визнаний фіктивним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України, але позов у справі не підлягає задоволенню, адже спрямований на одержання судового захисту права, яким особа (Відповідач-1) зловжила.
Позиція Верховного Суду
38.          Суд відхиляє клопотання Позивачів про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду в порядку частини 5 статті 302 Господарського процесуального кодексу України, оскільки воно є необґрунтованим. Адже відсутність практики Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування норм права до певних правовідносин, на яку посилаються Позивачі, як така не може бути підставою для висновку про існування виключної правової проблеми та необхідність формування єдиної правозастосовчої практики Великою Палатою Верховного Суду. Зазначені Позивачами питання можуть бути вирішені під час розгляду цієї справи Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду відповідно до його повноважень у залежності від установлених обставин справи. 
39.          Щодо суті спору Суд зазначає, що звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним на момент його вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.
40.          Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).
41.          Відповідно до положень статей 202, 203, 234 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, тобто на набуття зміну або припинення відповідних прав та обов`язків, що обумовлені цим правочином. Відсутність у сторін наміру створення зазначених правових наслідків має наслідком визнання правочину фіктивним та у зв`язку з цим недійсним в судовому порядку. 
42.          Разом з тим у силу положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України кожна особа має право на захист свого права (охоронюваного законом інтересу) у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі в судовому порядку.
43.          Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнання права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
44.          Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
45.          Звертаючись з позовом у цій справі, позивачі доводили порушення внаслідок укладення Договору їх корпоративних прав.
46.          Корпоративні права визначені у частині 1 статті 167 Господарського кодексу України як права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.
47.          З огляду на положення наведеної норми корпоративні права можуть бути визнані порушеними, зокрема, внаслідок недотримання порядку скликання і проведення загальних зборів, якщо учасник не зміг належним чином реалізувати своє право на участь в управлінні.
48.          Водночас відповідно до статей 92, 97 Цивільного кодексу України дієздатність юридичної особи реалізується через її органи у межах визначених законом та статутом повноважень. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.
49.          Згідно з положеннями статті 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства, рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом.
50.          З викладеного вбачається, що за укладеним господарським товариством договором права та обов`язки набуває саме товариство як сторона договору. При цьому сукупність прав та обов`язків безпосередньо учасників цього товариства укладенням товариством договору жодним чином не змінюється. 
51.          Повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи (стаття 239 Цивільного кодексу України). Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи.
52.          Зокрема, підписання виконавчим органом товариства договору з іншою особою без передбаченої статутом згоди учасників цього товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства у його відносинах з іншою особою - стороною договору, а не корпоративних прав його учасника, оскільки директор діяв саме від імені товариства, а не його учасника. 
53.          Наведена правова позиція викладена, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №    916/2084/17, від 15.10.2019 у справі №    905/2559/17, від 03.12.2019 у справі №904/10956/16, від 07.07.2020 у справі №910/10647/18, на які посилається Третя особа-1 у касаційній скарзі. 
54.          Суд враховує наведений висновок Великої Палати Верховного Суду при вирішенні даного спору, зважаючи на необхідність забезпечення сталості та єдності судової практики, дотримання принципу правової визначеності як одного із аспектів верховенства права, віднесеного до основних засад господарського судочинства. 
55.          Суд також бере до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої акціонер (учасник) юридичної особи, навіть мажоритарний, не може розглядатись як належний заявник, якщо йдеться про порушення прав юридичної особи (див., зокрема, рішення від 20 травня 1998 року у справі "Кредитний та індустріальний банк проти Чеської Республіки" (Credit and Industrial Bank v. the Czech Republic), заява № 29010/95; рішення від 18 жовтня 2005 року у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (Case of Terem LTD, Chechetkin and Olius v. Ukraine), заява № 70297/01, пункти 28-30; рішення від 21 грудня 2017 року у справі "Фельдман та банк "Слов`янський" проти України", заява № 42758/05, пункт 30). При цьому навіть у разі, якщо юридичну особу було ліквідовано, Європейський суд з прав людини розглядає справи за заявою саме такої юридичної особи, допускаючи її представництво в особі акціонера (учасника), якщо юридична особа не може брати участь у справі в особі своїх органів (рішення від 21 грудня 2017 року у справі "Фельдман та банк "Слов`янський" проти України", заява № 42758/05, пункт 1 резолютивної частини).
56.          При цьому Суд відхиляє заперечення позивачів щодо застосування зазначеного висновку Верховного Суду до спірних правовідносин, адже позовні вимоги у цій справі мотивовані, зокрема, укладенням Договору директором Відповідача-1 за відсутністю рішення загальних зборів товариства про відчуження відповідного майна. 
57.          Крім того, на думку Суду, заявлення позивачами у цій справі позовних вимог про визнання недійсним Договору саме з підстав його фіктивності не є перешкодою для врахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах у справах №916/2084/17, №905/2559/17, №904/10956/16, №910/10647/18, як щодо відмови в позові в разі відсутності порушення спірним договором прав та інтересів позивача, так і щодо порушення внаслідок підписання оспорюваних договорів без дотриманням вимог законодавства саме прав та інтересів самого товариства, а не корпоративних прав його учасників. Наведені висновки Верховного Суду мають загальних характер. 
58.          Оскільки укладення Відповідачем-1 Договору є наслідком його господарської діяльності, результатом розпорядження юридичною особою власним майном та не призвело до зміни правового стану (сукупності прав та обов`язків) безпосередньо Позивача-1 і Позивача-2 як колишнього та теперішнього учасників Відповідача-1, Суд вважає безпідставним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення заявленого цими особами позову, зокрема із посиланням на зменшення їхніх прав у частині отримання частки прибутку товариства та активів у разі його можливої ліквідації. Такі висновки судів попередніх інстанцій суперечать висновками Верховного Суду, викладеним у перелічених постановах.
59.          При цьому Суд вважає хибним висновок судів попередніх інстанцій про те, що звернення з позовом у цій справі є єдиним способом захистити порушені права позивачів, мотивоване посиланням на постанову Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17. 
60.          Зі змісту наведеної постанови вбачається, що визнання недійсним Договору з підстав його фіктивності вже було предметом судового розгляду за позовом Відповідача-1 і в задоволенні позовної вимоги зазначеної особи було відмовлено на підставі частини 3 статті 16 Цивільного кодексу України. 
61.          Під час розгляду справи №910/7547/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Звертаючись з позовом про визнання недійсним Договору, позивач [Відповідач-1] переслідує як кінцеву мету захист свого права власності на Майно, яким він розпорядився за оспорюваним правочином. Однак позов про визнання недійсним Договору, поданий позивачем [Відповідачем-1], який є стороною цього правочину, що за його ж твердженням було вчинено з метою уникнення звернення стягнення на Майно, не підлягає задоволенню як такий, що спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловжила.
62.          Тобто Позивач-1 і Позивач-2, звертаючись з позовом про визнання недійсним Договору у цій справі як колишній і теперішній учасники Відповідача-1, фактично ставлять під сумнів остаточність та правову визначеність ухваленої в межах справи №910/7547/17 постанови Верховного Суду, якою вирішено відповідний спір щодо захисту прав, пов`язаних зі зменшенням обсягу майна Відповідача-1.  
63.          Разом з тим Суд відхиляє посилання позивачів на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц щодо можливості звернення з позовом про визнання недійсним фраудаторного правочину на підставі пункту 6 статті 3, статей 13, 234 Цивільного кодексу України. Правовідносини у справі №369/11268/16-ц за позовом банку про визнання недійсними договорів дарування, укладених з метою уникнення звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості перед цим банком, не є подібними до правовідносин у цій справі, в якій позивачі як учасники Відповідача-1 звернулись з позовом про визнання недійсним Договору, вчиненого самим Відповідачем-1 для ухилення від погашення заборгованості перед іншою особою. 
64.          Також Суд вважає безпідставним посилання Третьої особи-1 у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду у справах №905/1926/16, №910/9958/18, №904/4042/18, №5023/5587/12, №920/388/19, №916/495/19, №504/2864/13-ц, правовідносини в яких не є подібними до правовідносин у цій справі з огляду на зміст заявлених у них позовних вимог. 
65.          Враховуючи викладене, відсутність порушення Договором корпоративних прав та інтересів Позивача-1 і Позивача-2, що є самостійною підставою для відмови в позові, Суд не вбачає необхідності надавати оцінку законності Договору. 
66.          У зв`язку з цим Суд не приймає до уваги доводи Третьої особи-1 щодо відсутності підстав для того, щоб вважати Договір фіктивним, а також щодо необхідності задоволення його клопотання про застосування позовної давності. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
67.           Зважаючи на викладене, Суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, а також прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
68.          Відтак касаційна скарга Третьої особи-1 підлягає задоволенню.
Розподіл судових витрат
69.          Судові витрати, понесені Третьою особою-1 у зв`язку з розглядом справи судом апеляційної інстанцій та переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладаються на Позивача-1 і Позивача-2 у рівних частинах. 
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314-317 Господарського процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
2.          Рішення Господарського суду Харківської області від 02.06.2020 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 10.08.2020 у справі №910/15804/19 скасувати.
3.          Прийняти нове рішення. У позові відмовити. 
4.          Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 1440 (одну тисячу чотириста сорок) гривень 75 копійок судового збору за подання апеляційної скарги та 1921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) гривню 00 копійок судового збору за подання касаційної скарги. 
5.          Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-монтажне управління "Енергомаш" (61034, м. Харків, вул. Полтавський шлях, 188А, ідентифікаційний код 31645519) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 1440 (одну тисячу чотириста сорок) гривень 75 копійок судового збору за подання апеляційної скарги та 1921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) гривню 00 копійок судового збору за подання касаційної скарги.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    О. Кролевець

Судді                                                                                                 Н. Губенко

                                                                                                                В. Студенець