ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України 

03 березня 2021 року        
м. Харків
справа № 642/3096/20
провадження № 22-ц/818/1826/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук  Н.П. ,
суддів: Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О.,
Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи – : Харківська міська рада, ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу 

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-і особи: Харківська міська рада, ОСОБА_3 про визнання особи такою що втратила право на користування житлом, 

за апеляційнами скаргами ОСОБА_2 та Харківської міської ради на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 10 грудня 2020 року, ухвалене суддею Ольховським Є.Б., в залі суду в м. Харків,
     
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_2 тривалий час за цією адресою не проживає та своїх речей в приміщенні не має. Зазначив що відповідачка є донькою його померлої дружини. Відповідачка в спірному приміщенні не проживає, мешкає за іншою адресою разом зі своїми дітьми, комунальні платежі не здійснює, своїх речей в приміщенні не тримає, кореспонденції не отримує, на обліку в медичному закладі за місцем реєстрації не обчислюється. Вважає що її реєстрація змушує його нести зайві комунальні витрати.

У зв`язку з чим прохає визнати ОСОБА_2 такою що втратила право на користування спірною квартирою. про зняття її з реєстрації за адресою : АДРЕСА_1 оскільки 

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 10 грудня 2020 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Визнано ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (ін. НОМЕР_1 ) такою що втратила право користування житловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (ін. НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 840, 80 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не встановлено наявність чи відсутність обстави (фактів), що обґрунтовують вимоги позивача, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції не досліджені обставини, які на думку позивача підтверджують факт не проживання відповідача у спірній квартирі понад 6-ти місяців. Судом не досліджено та не з`ясовано, чи дійсно має місце захворювання ОСОБА_3 та чи є він дієздатним. Вказує, що оскаржуване рішення суду порушує її право на житло та приватизацію.

В апеляційній скарзі представник Харківської міської ради, в особі Артамонова Олександра Віталійовича просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення по вказаній справі може суттєво вплинути на права та обов`язки ХМР щодо здійснення контролю за використанням житлового фонду. Вказує, що позивач не надав належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту непроживання осіб за місцем мешкання протягом певного часу. Судом першої інстанції не перевірено наявність доказів, які б встановлювали причини відсутності відповідача у спірній квартирі, зокрема відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання відповідача непрацездатним, знаходження його в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи, відомостей щодо виїзду відповідача закордон. Квартира не приватизована, а отже, належить територіальній громаді м. Харкова. Обов`язком територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради є збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад 6 місяців , у зв`язку з чим дійшов висновку про визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, з підстав, передбачених ст.ст. 71,72 ЖК України.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані, згідно до довідки про склад сім*ї від 09.06.20 року, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 є основним наймачем квартири, на підставі ордеру № 5789 «а» серії Б, виданого 03 жовтня 1979 року виконавчим комітетом Жовтневої ради народних депутатів м. Харкова на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої ради народних депутатів м. Харкова № 273-26.

Ордер було видано на чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_4 , мати ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вищевказана квартира не приватизована.

Відповідно до статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE» викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займаного або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем». «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…». «Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § § 40, 41, 42,43 ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Статтею 9 ЖК УРСРвстановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

В оцінці законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення колегія суддів враховує, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, вважав доведеним факт непроживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 без поважних причин понад установлений статтею 71 ЖК УРСР термін, а тому остання є такою, що втратила право на користування зазначеним жилим приміщенням.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що між учасниками справи існують конфліктні відносини з приводу користування квартирою, та можливості проживання відповідачки у спірній квартирі. 

ОСОБА_2 вказує, що причиною її непроживання у квартирі є створені позивачем перешкоди, що виключає можливість визнання її такою, що втратили право користування житловим приміщенням.

Також вказує, що неадекватна поведінка ОСОБА_3 , якого вона вважає психічно хворим, створює неможливість спільного проживання.

Колегія суддів вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт непроживання відповідачки у вказаній квартирі без поважних причин.

Позивачем не доведено, що відповідач має інше постійне місце реєстрації та проживання, окрім спірного, тому колегія суддів приходить до висновку, що визнання відповідачку такою, що втратила право користування спірним житлом покладе на останню надмірний тягар, тому з урахуванням конкретних обставин справи, та підстав, якими обґрунтовано позовні вимоги, вимоги не можуть бути задоволені.

Той факт, що відповідачка фактично проживає із своїми синами в квартирі, яка належить їм на праві власності висновків суду не спростовує. 

Встановлені фактичні обставин справи та матеріали справи не дають підстав для висновку, що позивач надав переконливі, взаємоузгоджені і неспростовні докази на підтвердження доводів, викладених у позовній заяві.

Доводи апеляційних скарг  ОСОБА_2 та Харківської міської ради, в особі ОСОБА_6 є обґрунтованими, а отже вони підлягають задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, із ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Харківської міської ради, в особі Артамонова Олександра Віталійовича – задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 10 грудня 2020 року – скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                             Н.П.Пилипчук 

Судді –                                                                О.Ю. Тичкова 

                                                                       О.В. Маміна