ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
27 січня 2021 року
м. Харків
справа № 643/8294/20
провадження № 22-ц/818/784/21
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого – Хорошевський О.М.
суддів - Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.
учасники справи:
позивач : ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 
розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2020 року, постановлене суддею Довготько Т.М., 
у справі за  позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,
В С Т А Н О В И В :
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався не те, що 20.05.2015 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 . Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Остаточно шлюбно-сімейні відносини між нею та відповідачем припинені з 04.11.2019року, з цього часу вони живуть окремо, ведуть роздільне господарство, кожен з них має свій бюджет. Причиною розпаду сім`ї стала поведінка відповідача, який створив умови, неможливі для спільного проживання. Просить розірвати шлюб та після розірвання шлюбу залишити прізвище без змін.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу – задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 20.05.2015 року у Московському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №555 – розірвано. Після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишити прізвище « ОСОБА_4 ». Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 840грн.80коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції не було надано йому можливості надати свої пояснення у судовому засіданні. Також зазначає, що в суді першої інстанції причин для розірвання шлюбу не встановлено, позивач взагалі не може навести суттєвих причин для розірвання шлюбу. Також суд не звернув увагу на епідеміологічну ситуацію в м. Харкові з COVID-19 та не надав оцінки обставинам викладеним у його відзиві на позовну заяву.
Частинами 1, 3статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Дослідивши матеріали справи, вивчивши письмові пояснення відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.
Судова колегія погоджується з такими висновками суду виходячи з наступного.
Судовим розглядом встановлено, що 20.05.2015 року сторони зареєстрували шлюб у Московському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про що зроблено відповідний актовий запис №555.
Від шлюбу сторони мають малолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З позову вбачається, що сторони шлюбні відносини не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть.
Відповідно до статті 24Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частиною п`ятою статті 55СКУкраїни дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Положеннями частин третьої та четвертої статті 56СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з частиною другою статті104, частиною третьою статті105СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Згідно зі статтями 110,112СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
У пунктах 10, 11постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11від 21грудня 2007рокунадано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Позивачка наполягає на розірванні шлюбу, зазначаючи, що примирення між сторонами та збереження сім`ї не можливе, сім`я розпалась, відповідач її постійно принижує застосовуючи психологічні тортури та фізичне насилля, відбирає дитину тим самим чини на неї психологічний тиск (а.с.49-53).
Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що позивачка вже зверталася до суду із тотожним позовом який був задоволений, а шлюб розірваний судова колегія не бере до уваги.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд не надав йому можливості висловитися у судовому засіданні та не звернув уваги на карантинні заходи судова колегія відхиляє оскільки вони жодним чином не впливають на висновки суду.
Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВРвід 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950року,першого протоколу та протоколів № 2,4,7та 11до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.
Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.
Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору.
Під час перегляду судового рішення колегією суддів встановлено, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбно-сімейні стосунки. Відповідачем не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім`ї та що вони і на цей час підтримують шлюбні відносини. Також судова колегія звертає увагу на те, що з позовом позивачка звернулась 26.05.2020 року і з цього часу пройшло 7,5 місяців стосунки між сторонами не відновились.
За таких обставин, суд першої інстанції вірно встановив, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам ОСОБА_1 та враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Такого висновку судова колегія доходить із урахуванням того, що шлюб між сторонами раніше було розірвання рішенням Московського районного суду м.Харкова від 16.01.2013.
Матеріали свідчать про те, що між сторонами склалися неприязні стосунки, вони мешкають у різних місцях, що підтверджується і самим ОСОБА_2 , який зазначив різні місця проживання сторін.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення , а рішення суду - залишенню без змін.
Відповідно до ст.375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375,381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Головуючий -                                                         О.М.Хорошевський
Судді -                                                                І.В. Бурлака
Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови складно 27.01.2021