ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       18 березня 2021 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 725/4566/20
Провадження № 22-ц/822/344/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого - Литвинюк І. М. 
суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б. 
секретар: Ковальчук Н.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів, головуючий у І-й інстанції – Стоцька Л.А., 

ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 12 грудня 2016 року рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці з нього на користь ОСОБА_3 на утримання їхнього малолітнього сина ОСОБА_1 стягнуто аліменти в розмірі 1/3 від заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з грудня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.
Вказував на те, що розмір аліментів підлягає зменшенню, оскільки змінився його сімейний стан, а саме 15 серпня 2017 року він уклав шлюб та 02 серпня 2018 року від цього шлюбу у нього народився син.
Крім того, стверджував, що погіршився стан його здоров`я, оскільки під час стаціонарного обстеження і лікування з 11 вересня 2019 року по 22 лютого 2019 року йому встановлено діагноз: гіпертонічна хвороба ІІ стадії, гіпертензивне серце, помірний ризик ускладнень.
Зазначав, що також поліпшився матеріальний стан відповідачки.
Просив зменшити розмір аліментів до 1/6 заробітку щомісячно, та не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття сина.
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
На рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 січня 2021 року представник позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. 
Посилається не те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що змінився сімейний стан позивача, погіршився стан його здоров`я та поліпшився матеріальний стан відповідачки. Вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів, які дають підстави для зменшення розміру аліментів.
На апеляційну скаргу ОСОБА_3 подала відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
За змістом частин 4, 6 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із частинами 4, 6 статті 19, частини 1 статті 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є працездатний, має задовільний стан здоров`я, будь-яких інших належних та допустимих доказів (крім доказів підтвердження сімейного стану та народження дитини) про погіршення його матеріального стану з моменту стягнення аліментів на утримання сина він не надав. Зазначені позивачем обставини не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів, окрім того доводи позивача щодо поліпшення матеріального стану відповідачки також не знайшли свого підтвердження.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 грудня 2016 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання їхнього малолітнього сина ОСОБА_1 стягнуто аліменти в розмірі 1/3 від заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 грудня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.
ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача народився син ОСОБА_5 .
Згідно з довідкою, виданою Військовою частиною НОМЕР_1 від 21 серпня 2020 року, встановлено, що під час стаціонарного обстеження та лікування з 11 вересня 2019 року по 22 лютого 2019 року позивачу встановлений діагноз: гіпертонічна хвороба ІІ стадії, гіпертензивне серце, помірний ризик ускладнень.
Відповідно до е-декларації відповідача за 2019 рік заробітна плата, отримана за основним місцем роботи, становить 97 599 грн.
Окрім того, згідно е-декларації (перед звільненням) позивача за період 01 січня 2020 року по 20 жовтня 2020 рік сума отриманої заробітної плати становить 545 185 грн, матеріальна допомога - 2 000 грн, щорічна разова допомога до 5 травня – 1 390 грн, отримані пільги на оплату житлово-комунальних послуг – 6 993 грн, компенсація за піднайм житла – 45 058 грн, компенсація за неотримане речове майно – 111 292 грн.
Відповідно до Довідки, виданої Військовою частиною НОМЕР_2 від 17 серпня 2020 року №134 дохід позивача з лютого по липень 2020 року складає 119 165 грн.
Згідно з медичним висновком від 30 січня 2020 року № 5 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено діагноз: міопатія середнього ступеня обох очей.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України, статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України).
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.
Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (частина 1 статті 184 СК України).
При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України. 
Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Відповідно до статті 183 та статті 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина 3 статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й інші норми щодо обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановив, що позивач є працездатною особою, має задовільний стан здоров`я, інших доказів погіршення його матеріального стану не надав. Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які можуть свідчити про неможливість сплачувати аліменти у раніше визначеному розмірі через фінансовий стан позивача чи через стан його здоров`я. 
Також апеляційний суд звертає увагу на те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, а особливо на перших роках її життя, у зв`язку з чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини, таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення.
Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.
Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                І.М. Литвинюк                                                         
Судді:                                                         А.І. Владичан 

                               І.Б. Перепелюк