Справа № 442/2251/19                                Головуючий у 1 інстанції: Медведик Л.О. 
Провадження № 22-ц/811/2030/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 16

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       02 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Жукровської Х.І.
з участю представника відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 червня 2020 року в складі судді Медведика Л.О. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи Станильської сільської ради Дрогобицького району Львівської області про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні двома земельними ділянками шляхом демонтування частини огорожі та відновлення меж між земельними ділянками,-
встановила:
У квітні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , з участю третьої особи Станильської сільської ради Дрогобицького району, про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні двома земельними ділянками, шляхом демонтування частини огорожі та відновлення меж між земельними ділянками.
Вимоги обгрнтовував тим, що є власником двох земельних ділянок, які знаходяться у АДРЕСА_1 . Одна ділянка належить йому на праві власності згідно рішення 6 сесії 5 скликання № 64 Станильської сільської ради від 20.07.2007, інша є суміжною із вищезгаданою та належить йому згідно договору дарування від 29.11.2011. Право власності на дані земельні ділянки підтверджується державними актами.
Літом 2017 року відповідач самовільно, без погодження з ним, всупереч земельно-кадастровій документації, встановив огорожу із сітки уздовж своєї ділянки, при цьому захопивши частину земельної ділянки, яка належить йому на праві власності.
Крім цього, в червні 2018 року він встановив факт захоплення частини іншої земельної ділянки, а саме відповідач переніс межу своєї ділянки вперед, перебивши стовпи та натягнув на них сітку, в результаті чого знову збільшив іншу свою ділянку за рахунок частини другої його ділянки.
Вказує на те, що внаслідок самовільного перенесення межових знаків відповідач захопив частину його земельних ділянок і змінив розміри ділянок на місцевості всупереч кадастровій документації, чим порушив його права. 
Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 червня 2020 року позов задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні двома земельними ділянками, кадастрові номери: 4621287400:01:002:0251; 4621287400:01:002:0254, які знаходяться в АДРЕСА_1 шляхом демонтування частини огорожі та відновлення меж між цими земельними ділянками згідно даних технічної документації із землеустрою.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 768, 40 грн судового збору.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 , з рішенням суду не погоджується.
В апеляційній скарзі зазначає, що згідно довідки Станильської сільської ради від 19.07.2011 № 466, за господарством на АДРЕСА_2 , згідно із даними погосподарських книг рахується земельна ділянка площею 0,39 га, якою він користувався постійно з часу проживання за цією адресою. Така земельна ділянка є огородженою та не чинить нікому перешкод у користуванні.
З часу користування такою земельною ділянкою ніхто не вилучав у нього частину ділянки, жодних листів чи рішень з цього приводу не отримував, в тому числі позивач не звертався з позовом про вилучення земельної ділянки або припинення права власності.
У 2009 році звертався до сільської ради із заявами про приватизацію земельних ділянок площею 0,25 га та площею 0,15 га., однак державних актів так і не отримував.
Оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0.25 га, кадастровий № 4621287400:01:002:0252 від 09 липня 2010 року серія ЯК № 857953 отримав від слідчого, іншого акту не отримував, меж земельних ділянок не погоджував і не підписував відповідних документів.
Твердження позивача про те, що він захопив частину його земельної ділянки у вигляді проїзду до однієї з його ділянок, не відповідає дійсності. 
Зазначає, що проїзд, який зображений на плані земельної ділянки, який виготовлений Дрогобицьким відділом Львівської філії ДП ЦДКЗ, не входить у площу земельної ділянки кадастровий номер № 4621287400:01:002:0254, яка належить ОСОБА_3 , а навпаки є земельною ділянкою загального користування і не підлягає приватизації.
Поряд з цим, земельно-погоджувальна комісія Станильської сільської ради 19.10.2018 незаконно встановила, що ОСОБА_2 загородив частину земельної ділянки позивача.
Вважає, що доводи позивача з приводу самовільного перенесення межових знаків і захоплення частини його земельних ділянок, не знайшли свого підтвердження.
Крім цього, покликається на висновок будівельно-технічного та земельно-технічного дослідження № 16 від 03.10.2019, яке проведене на його замовлення, згідно якого проїзд між земельними ділянками на АДРЕСА_2 ОСОБА_2 (межі від Д до Е землі загального користування проїзд кадастровий номер земельної ділянки № 4621287400:01:002:0252, межі від Г до Д землі загального користування проїзд (кадастровий номер земельної ділянки № 4621287400:01:002:0253) та земельною ділянкою на АДРЕСА_1 ОСОБА_3 межі від «Б» до «В» землі загального користування проїзд (кадастровий номер земельної ділянки 4621287400:01:002:0254) з земель загального користування – дорога на час проведення експертизи, не влаштований. 
Межа огородження будинковолодіння АДРЕСА_1 зі сторони меж від Б до В землі загального користування, проїзд (кадастровий номер ділянки № 4621287400:01:002:0254), не влаштований.
При цьому, нанесення проїзду на державних актах на право власності на земельні дялінки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на час видачі державних актів на право власності на земельні ділянки, станом на 2010 рік не відповідає вимогам нормативно-правових актів у будівництві а саме п. 3.11 та 3.22 ДБН 360-92** «Планування і забудова міських та сільських поселень».
Разом з цим, суд не взяв до уваги такий висновок та не надав йому належної оцінки.
Окремо звертає увагу, що рішенням Станильської сільської ради № 145 від 07.10.2009 йому надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою для обслуговування житлового будинку 0,25 га та для особистого селянського господарства 0,15 га, тобто фактично в межах існуючої огорожі та розміру, яким він користується з моменту свого проживання.
Також, покликається на відповідні порушення, на його думку, які допущені в процесі погодження технічної документації, чим скористався позивач.
Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 червня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позовних вимогах в повному обсязі.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги.
Інші учасники справи позивач ОСОБА_3 та представник третьої особи Станильської сільської ради Дрогобицького району Львівської області в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що згідно плану земельної ділянки, виготовленого Дрогобицьким відділом Львівської філії ДП ЦДКЗ, відповідач всупереч земельно-кадастровій документації встановив огорожу із сітки уздовж своєї земельної ділянки, при цьому «захопив» частину земельної ділянки, яка позначена як проїзд і не належить йому на праві власності, чим розширив свою земельну ділянку в цьому місці на площу у вигляді трикутника з висотою 2,67 м. Тим самим, межі проїзду у цьому місці фактично змістилися на вказану відстань, що відповідно впливає на можливість позивача належно користуватися своєю земельною ділянкою. 
Між тим, суд звернув увагу, що такий факт, у тому числі, підтверджується і висновком експерта № 16 від 03.0.2019, у якому зазначено про відсутність проїзду.
Планом також було встановлено факт захоплення частини іншої земельної ділянки позивача у вигляді трапеції з розмірами основ 11,04 м. та 6,82 м., яка у даному випадку безпосередньо межує із земельною ділянкою відповідача.
Крім цього, земельно-погоджувальна комісія Станильської сільської ради встановила, що відповідач встановив огорожу, із порушенням меж земельних ділянок, при цьому йому було запропоновано демонтувати самовільно встановлену огорожу та привести межі своїх земельних ділянок у відповідність до державних актів, чого зроблено не було.
Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія виходить з такого.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.
Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).
Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Згідно із частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).
Судом встановлено наступні юридичноно значимі факти та відповідні їм правовідносини.
Позивачу ОСОБА_3 належить на праві власності дві земельні ділянки, які знаходяться в АДРЕСА_1 . 
Одна із земельних ділянок, площею 0,2400 га, яка розташована на АДРЕСА_1 , належить позивачу на праві власності на підставі рішення № 6 сесії 5 скликання № 64 Станильської сільської ради від 20 липня 2007 року. 
Інша земельна ділянка площею 0,2400 га є суміжною із вищезазначеною ділянкою та знаходиться за тією ж самою адресою, належить йому на підставі договору дарування від 29.11.2011 (а.с. 11).
Право власності позивача ОСОБА_3 на вказані ділянки підтверджується Державними актами серії ЯК № 857925, кадастровий номер № 4621287400:01:002:0251 та серії ЯК № 857951 - кадастровий номер № 4621287400:01:002:0254 (а.с. 9-10).
Разом з цим, відповідачу ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,2500 га з відповідною конфігурацією, що підтверджується Державним актом серії ЯК № 57953, кадастровий номер № 4621287400:01:002:0252 (а.с. 49-50).
Земельна ділянка відповідача розташована на АДРЕСА_2 .
Крім цього, відповідач ОСОБА_2 користується земельною ділянкою кадастровий номер № 4621287400:01:002:0253, така має спільну межу із земельною ділянкою позивача кадастровий номер № 4621287400:01:002:0251 в межах позначень меж А-Б. 
Зазначені обставини визнаються сторонами, тому в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.
Вважаючи порушеними своє право власності та користування щодо земельних ділянок з боку відповідача, позивач ОСОБА_3 звертався з цього приводу у Станильську сільську раду Дрогобицького району та просив відновити межі земельних ділянок, встановити факт їх захоплення, однак листом № 212 від 10.09.2018 позивачу рекомендовано звернутися з відповідним питанням у ліцензовану землевпорядну організацію (а.с. 15). 
Звертаючись з позовними вимогами, позивач ОСОБА_3 свої доводи фактично зводить до того, що внаслідок самовільного перенесення відповідачем межових знаків, останній, всупереч кадастровій документації, захопив частину його земельних ділянок і змінив їх на місцевості, чим порушив його права.
Заперечуючи позовні вимоги, відповідачка ОСОБА_2 не погоджується із фактом захоплення земельних ділянок позивача, при цьому зазначає, проїзд до земельної ділянки позивача не входить у площу земельної ділянки позивача кадастровий номер №4621287400:01:002:0254.
Відповідно до вимог статті 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.
Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.
Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18), у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 703/183/15-ц (провадження № 61-19984св18).
В свою чергу, сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (ст.79-1 ЗК України).
Відповідно до ч.2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. 
Відповідно до частин першої та другої статті 55 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року № 858-IV встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.
Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Згідно із статтею 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.
Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.
Згідно з пунктом 4 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України  від 07 липня 2011 року № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» у разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Про виявлені помилки центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, письмово безоплатно повідомляє власників (користувачів) земельних ділянок.
Відповідно до частин 1-3 ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.
У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина п`ята статті  158 ЗК України).
Разом з цим, зазначаючи про незгоду із окремими діями Станильської сільської ради, а також не погоджуючись із етапами чи процедурою розробки технічної документації, відповідач ОСОБА_2 не надав суду доказів про те, що такі обставини (дії чи бездіяльність) були предметом судового розгляду, з приводу чого ухвалені відповідні судові рішення.
Натомість, як вбачається з матеріалів справи, заперечуючи позовні вимоги, відповідач долучив до відзиву на позовну заяву довідку Станильської сільської ради № 466 від 19.07.2011, з якої вбачається, що за господарством на АДРЕСА_2 згідно погосподарських книг рахується земельна ділянка площею 0,39 га, при цьому як зазначає відповідач, фактичне користування він здійснює земельними ділянками площею 0,25 га та 0,15 га (сумарно 0,40 га), що свідчить про невідповідність площі фактичної земельної ділянки, якою користується відповідач та площі, яка за ним облікується у Станильській сільській раді, як органі місцевого самоврядування. 
В свою чергу, згідно двох Державних актів позивача на таких міститься позначення земель загального користування (проїзд), зокрема у точках Б – В, що спростовує доводи апелянта в цій частині.
Як зазначалося вище, Державні акти позивача видавалися останньому у 2010 та 2011 роках, не оскаржувалися та є чинними і на час розгляду справи.
Згідно плану земельної ділянки, виготовленого Дрогобицьким відділом Львівської філії ДП ЦДКЗ, відповідач ОСОБА_2 , всупереч земельно-кадастровій документації встановив огорожу із сітки уздовж своєї земельної ділянки, при цьому «захопив» частину земельної ділянки, яка позначена як проїзд і не належить йому на праві власності, чим розширив свою земельну ділянку у відповідному місці, у формі трикутника, висотою 2,67 м. 
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що такі дії щодо зміни межі проїзду у цьому місці, на відповідну відстань (2,67 м.), не можуть не впливати на права позивача, як власника суміжної земельної ділянки, на можливість належно користуватися земельною ділянкою кадастровий номер №4621287400:01:002:0254. 
В цьому контексті, колегія суддів звертає увагу на те, що в оскаржуваному рішенні такі обставини також відображені, як покликання на висновок експерта № 16 від 03.0.2019, який власне долучений відповідачем та у якому йдеться про те, що на місцевості проїзд не влаштований.
Крім цього, цей план встановлює факт захоплення частини іншої земельної ділянки позивача кадастровий номер № 4621287400:01:002:0251 у вигляді трапеції, з розмірами основ 11,04 м. та 6,82 м., яка безпосередньо межує із земельною ділянкою відповідача.
Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що згідно висновку земельно-погоджувальної комісії Станильської сільської ради 19 жовтня 2018 року, відповідач встановив огорожу із порушенням меж земельних ділянок, йому пропонувалося демонтувати самовільно встановлену огорожу та привести межі своїх земельних ділянок у відповідність до державних актів, однак відповідач цього не виконав.
Оцінивши наведене вище у сукупності та врахувавши факти самовільного, з порушенням меж земельних ділянок, встановлення огорожі відповідачем, при цьому чинність Державних актів позивача на право власності на земельні ділянки, колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду та знаходить підставними вимоги ОСОБА_3 , що має наслідком зобов`язання відповідача усунути перешкоди та відновити межові знаки по границях своїх земельних ділянок відповідно до даних земельно-кадастрової документації.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України»   зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії»   ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії»   (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. 
З наведених підстав, встановивши факт порушення відповідачем прав позивача, з метою ефективного захисту прав та інтересів останнього, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Інші доводи апеляційних скарг не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  колегія суддів, -
постановила:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 червня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 03 березня 2021 року.

Головуючий:                                                                                 А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                           С.М. Бойко

С.М. Копняк