ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" лютого 2021 р.           Справа№ 925/898/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Скрипки  І.М.
суддів:            Іоннікової І.А. 
          Тищенко А.І. 

при секретарі судового засідання Нагулко А.Л.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 18.02.2021
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на рішення Господарського суду Черкаської області від 30.09.2020 (повний текст підписано 02.10.2020)
у справі №925/898/20 (суддя Спаських Н.М.) 
за позовом Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"
до Малого приватного підприємства фірми "Олява"
про стягнення 1 372 707,60 грн.

В судовому засіданні 18.02.2021 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

                                                                                          ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
В липні 2020 Акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до   Малого приватного підприємства фірми "Олява"      про стягнення заборгованості в розмірі  1 372 707,60 грн., з яких 1 227 759,42 грн. інфляційних втрат та 144 948,27 грн. як 3% річних за невиконання грошового зобов`язання на підставі Кредитного договору № 011/46580/105259 від 27.12.2012, укладеного між сторонами та з урахуванням судового рішення у справі № 925/2337/14.
Позов мотивований тим, що відповідач заборгованість по рішенню суду у справі № 925/2337/14  не сплатив, у зв`язку з чим позивач змушений звертатись з позовом до суду про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
                    Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивач невірно розрахував інфляційні та 3% річних;    позивач втратив право на нарахування спірних коштів по ст. 625 ЦК України за умови, що позивачу не було поновлено строк пред`явлення наказу у справі № 925/2337/14 до примусового виконання. Крім того, відповідач просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності, про що заявив у засіданні та в поясненні по суті спору, яке подав в засіданні 18.09.2020. 

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 30.09.2020 у справі №925/898/20 в позові відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, господарський суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи необхідність дотримання розумності, справедливості   і добросовісності зобов`язання між сторонами (ст. 509 ЦК), яке випливає з умов кредитного договору № 011/46580/105259 від 27.12.2012,   суд приходить до висновку, що із втратою позивачем можливості примусового стягнення боргу по кредиту та процентах, позивач також втрачає право нарахування і стягнення інфляційних та 3% річних, які можуть бути нараховані на вказаний борг. 
Неможливість стягнення позивачем основного боргу по кредиту, переводить доказ про чинність заборгованості відповідача перед позивачем за кредитними зобов`язаннями у категорію невизначеності. Актуальність даного зобов`язання на безкінечний період в майбутньому лише через те, що воно вже підтверджено судовим рішенням, чинним законодавством не передбачена. 
В протилежному випадку, прийшовши до висновку про те, що позивач не втратив право на подальше нарахування інфляційних та 3% річних на безкінечний період в майбутньому, суд тим самим підтвердив би актуальність боргу відповідача перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»   за кредитом та процентами, який вже неможливо стягнути примусово. Це б свідчило про суперечливість та нелогічність висновків суду. 
Судом відмовлено позивачу з підстав недоведеності правової підстави позову, враховуючи також і неправильність розрахунків по інфляційних та недоведеність розрахунків по 3% річних. 
                    З цих мотивів суд не застосовував строк позовної давності за заявою відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач 28.10.2020 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовну заяву АТ "Райффайзен Банк Аваль" до Малого приватного підприємства фірми "Олява" про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за період з 13.02.2015 по 26.05.2020 за кредитним договором №011/46580/105259 від 27.12.2012 задовольнити частково.
          Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, рішення прийнято без надання оцінки обставинам, які мають суттєве значення для вирішення справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:
-судом зроблено невірні висновки про те, що наявність ухвали Господарського суду Черкаської області від 28.08.2018 у справі №925/2337/14 про відмову в поновленні пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання позбавляє право позивача нараховувати 3% річних та інфляційні втрати;
-суд не погоджується з розрахунком 3% річних та інфляційних втрат, наданим до позовної заяви, але це не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог повністю.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача 10.11.2020 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Іоннікова І.А., Михальська Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 залишено апеляційну скаргу без руху з огляду на неподання належних доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі. Надано скаржнику строк не більше семи днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.
21.12.2020 від представника позивача надійшла заява на виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020, до якої, зокрема, додано платіжне доручення №11037 від 06.11.2020 про сплату 30   885,93 грн. судового збору.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2020, у зв`язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б. у відпустці для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Іоннікова І.А., Тищенко А.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2020 поновлено позивачу строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 18.02.2021.

Явка представників сторін
Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 18.02.2021 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовну заяву АТ "Райффайзен Банк Аваль" до Малого приватного підприємства фірми "Олява" про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за період з 13.02.2015 по 26.05.2020 за кредитним договором №011/46580/105259 від 27.12.2012 задовольнити частково.
Представник відповідача в судове засідання апеляційної інстанції 18.02.2021 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать дані з сайту Укрпошти про вручення поштового відправлення про виклик до суду особисто 29.12.2020, причини його неявки суду невідомі.
Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).
Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.
Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника відповідача обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції
З матеріалів справи, системи діловодства суду та доводів сторін вбачається, що рішенням Господарського суду Черкаської області від 29.01.2015 по справі № 925/2337/14 позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»   задоволено повністю та стягнуто солідарно   з   малого приватного підприємства "Олява" та ОСОБА_1   на користь   ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в особі Черкаської обласної дирекції публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" 495  729, 48  грн. боргу, 100  721, 36  грн. заборгованості за відсотками, 107  721, 49   грн. пені та 14  083, 46 грн. судового збору. 
На виконання судового рішення видано наказ від 13.02.2015. 
Ухвалою від 22.01.2018 у справі № 925/2337/14 заяву ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 06.11.2017р. №114/5-10658  про видачу двох окремих наказів на відповідачів судом задоволено. 
Однак постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2018 вказану ухвалу Господарського суду Черкаської області від 22.01.2018 скасовано та в задоволенні заяви про внесення змін у судовий наказ відмовлено. 
                    Відповідач вказує, що позивач у   справі ніколи не пред`являв до виконання наказ суду у справі № 925/2337/14, зокрема, щодо примусового стягнення боргу з МПП фірма "Олява". 
Ухвалою від 29 серпня 2018  у справі № 925/2337/14 заяву ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 25.07.2018 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання судом відхилено з мотивів, що заявник не надав доказів про поважність причин пропуску ним строку для пред`явлення наказу до виконання.
                    Позивач, спираючись на прийняте судом рішення у справі № 925/2337/14 від 29.01.2015, яке не було виконано боржниками, просить стягнути з відповідача інфляційні та 3% річних, які нараховує на борг по кредиту та процентах за наступний період після прийняття судового рішення - з 13.02.2015 по 26.05.2020. 
У відзиві на позов відповідач вказував, що строк пред`явлення наказу до виконання у справі №  925/2337/14 встановлено до 14.02.2016 (а.с. 55) і цей строк суд позивачу   не продовжив. 
Судом зазначено, що позивач без поважних причин пропустив строк пред`явлення наказу до виконання у справі № 925/2337/14 і цей строк йому не було продовжено судом. 
          Відповідач вважає, що оскільки основний борг та проценти за користування кредитом вже не можуть бути стягнуті у примусовому порядку, то   у позивача також   припинилося і   право нараховувати на ці кошти проценти річних та інфляційні в порядку ст. 625   ЦК України. 
Крім того, відповідач вказав, з чим погодився і суд першої інстанції, що позивач під видом інфляційних втрат в сумі 1 227 759,42 грн. намагається також повторно стягнути борг за кредитом та процентами в загальній сумі 596 450,84 грн. (який вже був предметом спору у справі № 925/2337/14) , бо додав до них інфляційні втрати (596 450,84 + 631 308,58), як вбачається із розрахунків позивача (а.с. 10). 
Суд вважав, що розрахунки 3% річних неможливо перевірити та з`ясувати базу нарахування, оскільки позивач не надав суду формулу розрахунку , а тому дійшов висновку, що у позові слід відмовити через неправомірність в даному випадку нарахування позивачем інфляційних та 3% річних, неправильні розрахунки позовних вимог і повторне стягнення основного боргу та процентів за користування кредитом під видом інфляційних втрат. 
                    З цих мотивів суд не застосовував строк позовної давності за заявою відповідача.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення підлягає скасуванню виходячи з наступного.
27 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», що є правонаступником за всіма юридичними правами та обов`язками Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» та Малим приватним підприємством фірмою «Олява» було укладено Кредитним договором № 011/46580/105259, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у формі Відновлювальної кредитної лінії з ліміто кредитування в сумі - 500 000 грн. 00 коп. строком до 21.12.2013 року під 24,0 % річних, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами, комісії згідно умов Кредитного договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Договором.
Відповідно до умов п. 3.2. Кредитного договору Кредитор надав Позичальнику кредит після виконання Позичальником обов`язкових умов, зазначених в п. 3.1. Кредитного договору, на підставі письмових заяв Позичальника про надання Кредиту (траншу), шляхом безготівкового перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок Позичальника, відкритого в АТ «Райффайзен Банк Аваль», для подальшого використання його за цільовим призначенням.
Таким чином, Банк виконав свої зобов`язання, надавши останньому кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами Кредитного договору.
Згідно умов п. 2.1. Кредитного договору Сторони дійшли згоди, що протягом всього строку фактичного користування Кредитом Позичальник зобов`язався щомісячно сплачувати Кредитору проценти, сума яких розраховується на основі фіксованої процентної ставки в розмірі - 24,0 % річних.
Нарахування процентів за Кредитом здійснюється не рідше одного разу на місяць, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та році. Проценти нараховуються на залишок фактичної заборгованості Позичальника за Кредитом протягом всього строку користування Кредитом. При розрахунку процентів враховується день видачі Кредиту (частина Кредиту), останній день строку користування Кредитом не враховується (п. 2.2. Кредитного договору).
Відповідно до умов п. 5.1. Кредитного договору, Позичальник зобов`язався виконати зобов`язання за Кредитним договором (в т. ч. здійснити погашення Кредиту, сплатити проценти, комісії, пеню, штрафи, неустойку та інші платежі) в порядку, визначеному Кредитним договором.
Згідно умов п. 5.2. Кредитного договору Позичальник зобов`язався здійснювати погашення Кредиту у розмірах та строках, які визначені у Графіку зменшення ліміту відновлювальної кредитної лінії (Додаток № 1 до Договору), що підписується сторонами в момент укладення Договору.
Пунктом 5.3. Кредитного договору сторони передбачили, що проценти за користування Кредитом будуть сплачуватися Позичальником не пізніше останнього Банківського дня кожного місяця та остаточно при погашенні Кредиту на наступні періоди: 
В першому календарному місяці користування Кредитом - за період з дня видачі Кредиту (частину Кредиту) по день, що передує передостанньому Банківському дню місяця;
В наступних календарних місяцях - за період з передостаннього Банківського дня попереднього календарного місяця (включно) по Банківський день, що передує передостанньому Банківському дню поточного місяця;
В останній календарний місяць користування Кредитом - за період з передостаннього банківського дня попереднього календарного місяця (включно) по день, що передує даті повного погашення Кредиту. Якщо Графік зменшення ліміту відновлювальної кредитної лінії містить лише місяць здійснення платежу, вважається, що платіж повинен бути здійсненим не пізніше останнього Банківського дня відповідного календарного місяця, за винятком останнього місяця користування кредитними коштами. 
В останній місяць користування кредитними коштами Позичальник зобов`язаний здійснити погашення Кредиту та процентів в останній день строку користування Кредитом, який визначений в п. 1.3. Кредитного договору. Якщо дата сплати кредитних коштів та процентів не є Банківським днем, платіж здійснюється не пізніше останнього Банківського дня, що передує даті сплати Кредиту та процентів, визначеної відповідно до умов Договору.
Отже, з укладенням Кредитного договору у Позичальника виник обов`язок повернути Банку кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та в розмірах чітко встановлених п. 5.1., п. 5.2., п. 5.3. Кредитного договору.
Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплатити відсотки.
Так, в силу зазначених вище правових норм, та у зв`язку з невиконанням Позичальником умов Кредитного договору: несплатою періодичних платежів на погашення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами Банк був змушений звернутися з позовною заявою до суду про стягнення боргу за вищезазначеним Кредитним договором.
Відповідно до ст. 12.1. кредитного договору № 011/46580/105259 від 27.12.2012 року договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання ними прийнятих зобов`язань.
Відповідно до рішення Господарського суду Черкаської області від 29.01.2015 у справі №925/2337/14 позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» було задоволено у повному обсязі, а саме: стягнуто у солідарному порядку з МППФ «Олява» та ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором: 495 729 грн. 48 коп. - боргу; 100 721 грн. 36 коп. - заборгованості за відсотками; 107 721 грн. 49 коп. - пені, та 14 083 грн. 46 коп. - судового збору (Копія Рішення Господарського суду Черкаської області від 29.01.2015 року у справі № 925/2337/14 є в матеріалах справи).
Відповідно до п. 9 ст. 129 Конституції України судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому виконанню на всій території України.
Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПУ України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 29.01.2015 у справі № 925/2337/14 встановлений факт наявності у Малого приватного підприємства фірми «Олява» перед АТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу за Кредитним договором № 011/46580/105259 в сумі 495 729 грн. 48 коп. - боргу; 100 721 грн. 36 коп. - заборгованості за відсотками, тому цей факт не потребує повторного доведення у відповідності зі ст. 75 ГПК України.
13.02.2015 Господарським судом Черкаської області було видано один судовий наказ на двох відповідачів, зі строком пред`явлення до 14.02.2016.
09.02.2016 АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до Смілянського відділу державної виконавчої служби Черкаської області з заявою про відкриття виконавчого провадження.
25.02.2016 старшим державним виконавцем Смілянського МВ ДВС Смілянського МУЮ Ткаченко В.І. відмовлено і відкритті виконавчого провадження на підставі п. 2 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно якого у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.
В 2017 році АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до Господарського суду Черкаської області з заявою про внесення змін до судового наказу по справі № 925/2337/14.
22.01.2018 заяву АТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено та видано два окремих судових наказа  про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та про стягнення заборгованості з МПП «Олява».
04.04.2018 Київським апеляційним господарським судом апеляційну скаргу МПП «Олява» задоволено, ухвалу Господарського суду Черкаської області від 22.01.2018 скасовано. Підставою скасування ухвали було те, що строк пред`явлення первісного наказу від 13.02.2015 закінчився 15.02.2016, а докази його поновлення відсутні.
25.07.2018  АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до Господарського суду Черкаської області з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання.
29.08.2018  Господарським судом Черкаської області заяву відхилено на підставі того, що заявником витребувані судом документи не надані. Поважність причин пропуску строку для пред`явлення наказу до виконання та підстави його поновлення взагалі не наведені. Заявник обмежився лише загальними фразами про таке право.
Вказане не позбавляє АТ «Райффайзен Банк Аваль» повторно звернутись з заявою про поновлення пропущеного строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, додати докази та додаткові обґрунтування поважності причин пропуску.
Відмова у поновленні строку пред`явлення виконавчого наказу до виконання не припиняє кредитних зобов`язань та не скасовує положення статті 625 ЦК України, якою врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. 
Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Вказана стаття визначає відповідальність за порушення грошового зобов`язання та її приписи підлягають застосуванню тільки у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. 
Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.
Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідачі заборгованість за вказаним рішенням суду не сплатили, у зв`язку з чим АТ «Райффайзен Банк Аваль» має право на нарахування після дати рішення суду про стягнення заборгованості та стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.
Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. 
Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням 3 % річних та нарахування інфляційних втрат на суму боргу є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь - який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2. п. З Постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).
Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).
При цьому, індекс інфляції нараховуються не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.
Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за простроченням, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.
Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.
Наведені висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18;  від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.
Відповідно до розрахунку заборгованості, що є додатком до позовної заяви:
- розрахунок 3 % річних визначений за період з 28.02.2015 (з моменту ухвалення рішення Господарського суду Черкаської області від 29.01.2015 у справі № 925/2337/14) по 05.05.2020, та складає 144  948, 27 грн., тобто за весь період невиконання рішення суду у добровільному порядку.
-  розрахунок інфляційних втрат визначений за період з 13.02.2015 по 26.05.2020, та складає - 1 227  759, 42 грн., тобто за весь період невиконання рішення суду у добровільному порядку.
Відмовляючи у задоволенні позову,  суд виходив з підстав недоведеності правової підстави позову, враховуючи неправильність розрахунків по інфляційних та недоведеність розрахунків по 3% річних. З цих мотивів суд не застосовував строк позовної давності за заявою відповідача.
Так, судом першої інстанції зазначено, що позивач під видом інфляційних втрат в сумі  1 227 759, 42 грн. намагається також повторно стягнути борг за кредитом та процентами в загальній сумі 596 450,84 грн. (який вже був предметом спору у справі № 925/2337/14), бо додав до них інфляційні втрати в розмірі 631 308,58 грн. (596 450,84 + 631 308,58).
Отже, встановивши, що позивачем заявлено до стягнення 631 308, 58 грн.  інфляційних втрат, суд з формальних підстав не погоджується з розрахунком 3% річних та інфляційних втрат, наданим до позовної заяви. 
Вказані обставини не є підставою для відмови у розгляді заявлених позовних вимог.
Враховуючи те, що відповідач заборгованість за вказаним вище рішенням суду не сплатив в добровільному порядку, позивач має право на нарахування та стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.
При цьому, не здійснення процедури примусового виконання рішення суду, не позбавляє відповідача обов`язку виконання судового рішення (сплати визначеного судом розміру заборгованості на користь позивача), яке є обов`язковим до виконання на території України, та не є підставою для відмови в позові про стягнення нарахованих 3% річних та інфляційних втрат за весь період невиконання рішення суду у добровільному порядку.
При цьому судом першої інстанції не було враховано, що моментом фактичного виконання рішення суду є сплата коштів відповідачем або на рахунок виконавчої служби (у разі відкриття виконавчого провадження), або безпосередньо на рахунок позивача при сплаті боргу в добровільному порядку.
Відповідачем заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності щодо нарахування інфляційних та 3% річних.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За змістом ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою N 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 за заявами N 22083/93, N 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 908/799/17.
Пунктом 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 25.01.2018 у справі № 910/7394/17.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем було направлено до суду позовну заяву №114/5-190926  від 08.07.2020 засобами поштового зв`язку  10.07.2020, про що свідчить відбиток штампу поштового відділення на конверті.
Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів встановила, що позивачем помилково до суми інфляційних втрат включено заборгованість в розмірі 596  450, 84 грн., яка вже стягнута за рішенням суду у справі № 925/2337/14 і за своєю правовою природою не є інфляційними втратами.
Враховуючи несплату відповідачем визначеної в судовому рішенні  заборгованості в розмірі 596  450, 84 грн. (сума боргу + відсотки), подання позову 10.07.2020,  при наявності заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності,  заявлення позивачем   до стягнення 3% річних та інфляційних втрат за  період з 13.02.2015 , а 3% річних з 28.02.2015, виходить за межі трирічного строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України.
Так, апеляційною інстанцією встановлено,  з урахуванням скорегованих періодів в межах строків позовної давності та не виходячи за визначені позивачем періоди нарахування, що загальна сума інфляційних втрат та 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 122  391, 54 грн. інфляційних втрат (за період з 10.07.2017 по 26.05.2020 включно на суму заборгованості 596  450, 84 грн.) та 50 526,13 грн. 3% річних (за період з 10.07.2017 по 05.05.2020 включно на суму заборгованості 596  450, 84 грн.). Відповідно в решті вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних слід відмовити.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
При цьому доводи відповідача, що містяться в матеріалах справи, не підтверджують правомірність відмови судом першої інстанції у задоволенні позову в повному розмірі.
Відповідно до ч.1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Місцевий господарський суд не з`ясував всі істотні обставини справи та не надав належної оцінки доказам, представленим в обґрунтування заявленого позову, а тому прийняв судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).
Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Черкаської області від 30.09.2020 у справі №925/898/20 скасуванню з вищевикладених підстав, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову з мотивів, викладених в редакції постанови Північного апеляційного господарського суду.
У відповідності до ст. 129 ГПК України судові витрати за розгляд позовної заяви покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позовних вимог, а також, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги позивача, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційної скарги пропорційно задоволеній частині апеляційної скарги.
          Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на рішення Господарського суду Черкаської області від 30.09.2020 у справі №925/898/20 задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 30.09.2020 у справі №925/898/20 скасувати.
3. Прийняти нове рішення, яким позов Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" задовольнити частково.
4. Стягнути з Малого приватного підприємства фірми "Олява" (20700, Черкаська область, м.Сміла, вул. Жигулівська, буд.7, код ЄДРПОУ  21351407) на користь Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" (01011, м.Київ, вул.Лєскова, буд.9, код ЄДРПОУ 14305909) 122  391, 54 грн. інфляційних втрат, 50  526, 13 грн. 3% річних, 2  594, 42 грн. судового збору за подання позовної заяви.
5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
6. Стягнути з Малого приватного підприємства фірми "Олява" (20700, Черкаська область, м.Сміла, вул. Жигулівська, буд.7, код ЄДРПОУ  21351407) на користь Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" (01011, м.Київ, вул.Лєскова, буд.9, код ЄДРПОУ 14305909) 3891, 63 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
7. Доручити Господарському суду Черкаської області видати накази.
8.Матеріали справи №925/898/20 повернути до Господарського Черкаської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови підписано 18.03.2021. 

Головуючий суддя                                                            І.М. Скрипка 

Судді                                                                                І.А. Іоннікова

                                                                                А.І. Тищенко