ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 р. 	Справа № 520/4502/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Севастьяненко К.О., м. Харків по справі № 520/4502/2020
за позовом              ОСОБА_1  
до             Військової частини НОМЕР_1      третя особа              Військова частина НОМЕР_2 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), третя особа Військова частина НОМЕР_2 , в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.12.2017;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_3 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2017 рік.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 року вказаний адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.12.2017.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ,  код НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ,  код НОМЕР_5 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2017 рік.
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 року по справі №520/4502/2020, та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, відповідач зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав для нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014 рік, оскільки право на таку компенсацію виникло лише з 06.06.2015 року з дня набуття чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» №426-VIII від 14.05.2015 року. Також скаржник зазначає, що позивач звернувся до суду з пропуском установленого частиною п`ятою статті 122 КАС України місячного строку звернення до суду, а тому відповідно до частини третьої   статті 123 цього Кодексу  позовну заяву необхідно було залишити без розгляду. 
У відповідності до п. 3 ч.1  ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги  підлягають частковому  задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України з 31.07.1993, та наказом Міністра оборони України від 19.12.2017 року №933 звільнений з військової служби в запас в відповідно пункту "а", частини 6 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу". З 30.12.2017 виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 .
11.12.2014 позивач отримав статус учасника бойових дій згідно рішення міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій №11/111/1/486 та на підставі зазначеного рішення отримав посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_6 .
На день прийняття наказу про виключення із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , відповідачем не було проведено з позивачем розрахунки щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2017 рік, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з позовом.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2017 рік на день звільнення з військової служби.
Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється  Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII.
Відповідно до частини другої  статті 2 Закону №  2232-XII  порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Законом України від 22.10.1993 № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначено правовий статус ветеранів війни. Відповідно до ст. 4 вказаного Закону,  ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, учасники бойових дій.
Згідно до ст. 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Пунктом 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" встановлено, що учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР "Про відпустки" передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" регламентовано, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" унормовано, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
У абзаці третьому пункту 14 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" зазначено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець ( п. 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та від 06 грудня 1991 року №1932-XII "Про оборону України".
Так, у статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" зазначено, що особливий період-це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В свою чергу стаття 1 Закону України "Про оборону України" визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" надано визначення мобілізації та демобілізації:
Мобілізація-комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Зазначений “особливий період” розпочався з 17.03.2014, з моменту оприлюднення Указу Президента України № 303/2014 “Про часткову мобілізацію” від 17.03.2014 і триває на даний час. 
Отже, особливий період закінчується не з моменту демобілізації (часткової демобілізації) осіб призваних на військову службу, а лише з моменту закінчення воєнного часу і частково відбудовного періоду після закінчення воєнних дій, а закінчення періодів мобілізацій не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.
Аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. При цьому, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. 
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пунктом 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та статтею 16-2 Закону України "Про відпустки".
Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців-учасників бойових дій, з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18 (№ Пз/9901/4/19).
Колегією суддів встановлено, що на день прийняття наказу від 30.12.2017 року про виключення із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , відповідачем не було виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2017 рік, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", що не заперечується відповідачем.
Таким чином, під час звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі нарахування грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпуски, чого відповідачем здійснено не було.
Щодо наявності підстав для виплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпуски за 2014 рік, виходячи з наступного.
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» №426-VIII від 14.05.2015 року, у пункті 12 статті 12 та пункті 17 статті 13 Закону України  "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", слова "одержання додаткової відпустки без збереження заробітної плати строком до двох тижнів на рік" замінено словами "одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік".
Відповідно до наведеного вище Закону України №426-VIII від 14.05.2015 року, у Законі України "Про відпустки", доповнено статтю 16-2 такого змісту: додаткова відпустка окремим категоріям ветеранів війни.
Учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік";
Пункт 4 частини першої статті 25 Законі України "Про відпустки" викладено в такій редакції: «учасникам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", - тривалістю до 14 календарних днів щорічно.
Особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, статус яких встановлений відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", - тривалістю до 21 календарного дня щорічно».
Наведений вище Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» №426-VIII від 14.05.2015 року набув чинності 06.06.2015 року.
З аналізу вищезазначений норм слідує, що до 06.06.2015 року Законом України  "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та Законом України "Про відпустки" було передбачено одержання додаткової відпустки без збереженням заробітної плати. При цьому право на одержання такої відпустки із збереженням заробітної плати виникло з набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» №426-VIII від 14.05.2015 року.
Отже, з 06.06.2015 року у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
З огляду на зазначене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для виплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпуски за 2014 рік та зазначає, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2018 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в цій частині.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач до командування Військової частини стосовно виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпуски не звертався, відповідач облік додаткових відпусток військовослужбовців не веде, а тому підстави для виплати такої компенсації на час звільнення були відсутні, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки саме на відповідача покладено обов`язок здійснити при звільненні виплату всіх без виключення належних позивачу сум.
Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України  місячного строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частини першої  статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя  статті 122 КАС України).
Так, спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак за змістом пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260 грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.
З урахуванням наведеного, колегія суддів відхиляє твердження скаржника щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.
Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Частиною третьою статті 291 КАС України передбачено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Отже, в силу вимог процесуального закону, врахування судом правових висновків Верховного Суду, зокрема тих, що викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, є обов`язковим.
Пунктом 4 ч. 1  ст. 317 КАС України  установлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).
За викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 , та часткового скасування рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 року.
Щодо заявленого клопотання скаржника про повернення сплаченого ним судового збору, колегія суддів зазначає наступне. 
Приписами ч.2 ст. 132 КАС України визначено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
          Закон України "Про судовий збір" від 8 липня 2011 року № 3674-VI визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.
          Пунктом 1 ч.1 ст.7 вищевказаного Закону визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
          Колегія суддів зауважує, що відповідачем за подання  апеляційної скарги у цій справі підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1261,20 грн., однак відповідачем надано платіжне доручення № 736 від 14 липня 2020 року про сплату судового збору у розмірі 2102,00 грн., (а.с. 67). Таким чином, за подання апеляційної скарги у цій справі  відповідачем надано платіжне доручення про внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
При цьому, оплату судового збору за подання  апеляційної скарги у цій справі було здійснено військовою частиною НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_7 ), що підтверджується платіжним дорученням № 736 від 14 липня 2020 року.
Відповідачем в апеляційній скарзі зазначено, що згідно рішення Командування Сухопутних військ ЗСУ від 19.12.2019 військову частину НОМЕР_1 виключено з мережі розпорядників бюджетних коштів  та зараховано на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_7 )
Отже, з огляду на те, що за подання  апеляційної скарги у цій справі було внесено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом, і відповідачем заявлено відповідне клопотання про повернення  судового збору до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що воно підлягає задоволенню. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1  задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 по справі №520/4502/2020  скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_1 про  визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2014 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30.12.2017; зобов`язання військової частини НОМЕР_1  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014 рік, прийняти в цій частині постанову якою у задоволенні позову відмовити.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 року по справі № 520/4502/2020 залишити без змін.
Повернути Військовій частині НОМЕР_8 (ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 року по справі № 520/4502/2020 у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. перерахований згідно платіжного доручення  № 736 від 14.07.2020 р. на реквізити: "отримувач УДКСУ в Основ`янському районі м. Харкова, код отримувача (ЄДРПОУ) 37999628, банк: Казначейство України (ЕАП),  номер рахунку – UA508999980313121206081020011, призначення платежу  - 101; 08022573; КПКВ 2101020 КЕКВ 2800-2102,00 грн, 22030101, судовий збір за розгляд апеляційної скарги по справі №520/4502/2020/09.06.20 р. за позовом ОСОБА_1 , Другий апеляційний адміністративний суд. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Я.М. Макаренко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.А. Калиновський    З.О. Кононенко