Дата документу 23.02.2021 Справа № 335/10951/17

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
23 лютого 2021 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 335/10951/17
Провадження №22-ц/807/772/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,
за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Петрова Георгія Миколайовича на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2018 року в складі судді Рибалко Н.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Департамент з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради, ОСОБА_4 про позбавлення права користування житловим приміщенням шляхом зняття осіб з реєстрації місця проживання, 

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням шляхом зняття осіб з реєстрації місця проживання.
В обґрунтування позову зазначала, що вона та третя особа зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та проживають в зазначеній квартирі від народження. Вказана квартира була отримана матір`ю позивачки ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час вказана квартира не приватизована та перебуває у власності територіальної громади. Відповідачі також зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , однак за вказаною адресою не мешкають, витрати по сплаті комунальних послуг не здійснюють, у зв`язку з чим всі витрати по сплаті комунальних послуг за квартиру несуть позивач та третя особа.
Посилаючись на викладене, позивач просить позбавити права користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 шляхом зняття осіб з реєстрації.

       Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2018 року позов задоволено частково.
Позбавлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , права користування квартирою розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .
 
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.

 
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2020 року поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк на подання заяви про перегляд заочного рішення від 18 липня 2018 року.
Заяву адвоката Петрова Георгія Миколайовича, діючого в інтересах ОСОБА_1 про перегляд         заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 , треті особи: Департамент з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради,  ОСОБА_4 про позбавлення права користування житловим приміщенням шляхом зняття осіб з реєстрації місця проживання – залишено без задоволення.

       Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Петрова Г.М. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
       
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вона постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своїми батьками, яких вона доглядала, що можуть підтвердити свідки (сусіди). Після смерті матері, ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач почала наполягати на тому, що необхідно приватизувати квартиру та продати її, проте ОСОБА_1 була проти продажу. В матеріалах справи міститься акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 27.09.2017, проте він не є належним доказом не проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 , оскільки вказаний акт складено не представниками КП «Запоріжремсервіс», який є управителем даного будинку. Інші письмові докази не проживання відповідачки у вказаній квартирі в матеріалах справи відсутні.

Від представника позивача ОСОБА_2 – адвоката Рогозіна О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що судом першої інстанції повно досліджені докази, які містяться в матеріалах справи та ухвалено законне, обґрунтоване рішення. Відповідачем на надано належних, допустимих доказів на спростування висновків суду про доведеність позовних вимог щодо не проживання відповідачів у спірній квартирі. Просить апеляційну скаргу відхилити, а заочне рішення – залишити без змін.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив із того, що відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 07.09.2017, за адресою:  АДРЕСА_1 ,  ОСОБА_1  та ОСОБА_3  фактично не проживають з 01.01.2014 року. Відповідачі у добровільному порядку не знялися з реєстрації місця проживання, що визначено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», квартирою не користується без поважних причин протягом тривалого часу, не беруть участі в її утриманні, чим порушується право користування позивача. Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 втратили право користування житловим приміщенням.

 
Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою в паспорті ОСОБА_2 (а.с. 5-6).

Згідно відповідей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Запорізькій області – за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 – з 1997 року, та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - з 1994 року (а.с. 16-17).

Згідно з актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 07 вересня 2017 року, за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 фактично не проживають з 01.01.2014. Акт складений мешканцями будинку АДРЕСА_3 : ОСОБА_6 (кв. ІНФОРМАЦІЯ_5 ), ОСОБА_7 (кв. ІНФОРМАЦІЯ_6 ), ОСОБА_8 (кв. 28). (а.с. 12).

Згідно з інформаційною довідкою від 30.01.2018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості про реєстрацію права власності на нерухоме майно: квартира АДРЕСА_2 , відсутні (а.с.35). 
Спірне житлове приміщення не є приватизованим на час розгляду цієї справи судом.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством ( ч.4 ст. 9 ЖК Української РСР).
Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР та вказано, що: "збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності".

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Апеляційний суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Української РСР строки.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що відповідачі не проживають у спірному житловому приміщенні та не цікавляться ним, надавши акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 07 вересня 2017 року.
Колегія суддів, дослідивши зміст вказаного акту, дійшла висновку, що із вказаного акту не вбачається, що була створена комісія та її склад, у який спосіб проводилось обстеження. Крім того, зазначений акт складений за відсутності наймача спірного житлового приміщення та, у даному випадку, позивача у справі – ОСОБА_2 , а також не містить конкретних фактичних даних щодо відсутності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 із вказаної дати, а також відсутності їх особистих речей.

Отже, вищевказаний акт не є безумовним підтвердженням факту непроживання відповідачів за місцем реєстрації та може оцінюватися лише в сукупності з іншими доказами, які повинні бути надані позивачем.

Інших доказів на підтвердження факту непроживання відповідачів у спірній квартирі позивачем не надано.

Матеріали справи не містять даних щодо існування іншого житла у відповідачів, а також таких відомостей не надано апеляційному суду на час вирішення цього спору.

Ураховуючи викладене, колегія судів вважає обґрунтованим посилання апеляційної скарги на те, що акт, наданий позивачем не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки не підтверджує достовірних даних щодо строку відсутності відповідачів у спірній квартирі та інформації щодо причин їх непроживання у спірному приміщенні. 

Посилання позивача на сам факт  не проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у вказаній квартирі не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

Інших належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів не проживання відповідачів у спірному приміщенні матеріали справи не містять.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine"), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

ОСОБА_2 не аргументувала ні мети, яку вона переслідувала, подавши позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, ні співмірність відповідній меті, а обґрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції.

Посилання позивача лише на те, що вона має труднощі у сплаті комунальних послуг, оскільки комунальні послуги нараховуються з урахуванням наявності реєстрації відповідачів, не є достатньою підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши повно та всебічно наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, враховуючи ненадання позивачем належних та допустимих доказів непроживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у спірному житловому приміщенні без поважних причин більше шести місяців, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.
Вимоги щодо зняття відповідачів з реєстрації з місця проживання є похідними від первісних вимог, тому також не підлягають задоволенню.

Отже, оскаржуване судове рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат ( ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Ураховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею за подання апеляційної скарги, в розмірі 960, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Петрова Георгія Миколайовичазадовольнити.
Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2018 рокув цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту:
В задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Департамент з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради, ОСОБА_4 , про позбавлення права користування житловим приміщенням шляхом зняття осіб з реєстрації місця проживання – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 960, 00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 25 лютого 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова