ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/23300/19	Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М. 	
Провадження № 22-ц/817/110/21 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Міщій О. Я., Шевчук Г. М., 
з участю секретаря - Іванюта О.М. 
сторін:
представника апелянта — ОСОБА_1 ,
представника позивача — Бригідира І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/23300/19 за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2020 року, ухвалене суддею Вийванком О.М., повний текст якого складено 12 листопада 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:
У вересні 2019 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що 14 квітня 2018 року сусідкою ОСОБА_4 їй було заподіяно тілесні ушкодження. На підставі її заяви поліцією відкрито кримінальне провадження. Слідчими Тернопільського районного відділу поліції неодноразово та безпідставно виносились постанови про закриття кримінального провадження, які судом були скасовані у зв`язку із неналежним виконанням обов`язків щодо досудового розслідування. В липні 2019 року вона дізналася про чергове закриття кримінального провадження, оскільки провести будь-які слідчі дії не можливо через пропуск річного строку для їх здійснення. Вказує, що закриття кримінального провадження свідчить про нехтування працівниками поліції службовими обов`язками. Такі дії слідчих явно порушують права потерпілої та завдання КПК України, в частині захисту особи від кримінальних правопорушень, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування. Зазначає, що моральна шкода, яка спричинена незаконними діями службових осіб органів національної поліції, полягає у подальших фізичних, душевних та психічних стражданнях, котрі виникли внаслідок не розслідування вчиненого щодо неї злочину, негативними емоціями та переживаннями, що переслідують її до цього часу.
Враховуючи наведене, просила про відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 20000.00 грн., заподіяної незаконними діями службових осіб Тернопільського РВ ГУНП в Тернопільській області шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000.00 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ГУНП в Тернопільській області подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка використала передбачене нормами КПК України право на оскарження постанови слідчого і її права та інтереси були поновлені ухвалою слідчого судді. Скасування судом процесуальних рішень слідчого чи прокурора не є безумовним доказом неправомірності таких процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦК України. Незаконними вказані постанови слідчого суд не визнав. Ухвали суду також не містять висновків щодо незаконних та протиправних дій слідчих Тернопільського ВП ГУНП. Реалізація позивачкою свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням її прав.
Крім того, позивачка не довела достатніми та допустимими доказами факт заподіяння їй моральної шкоди органами досудового розслідування, а також причинний зв`язок між прийняттям постанови про закриття кримінального провадження, бездіяльністю Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області та настанням шкоди.
Звертає увагу на те, що з метою з`ясування доказів та обґрунтувань завданої моральної шкоди позивачка на чисельні судові засідання не з`явилась, що свідчить як про втрату інтересу до вирішення справи, так і про відсутність відповідних доказів заподіяння моральної шкоди.
Враховуючи наведене, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі не надходив.
В судовому засіданні представник апелянта — ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на мотиви, викладені в ній.
Представник позивача — ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.
Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
Старшим слідчим СВ Тернопільського РВП ТВП ГУНП в Тернопільській області проводилося досудове розслідування кримінального провадження №12018210180000176 від 15 квітня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за зверненням ОСОБА_3 з приводу спричинення їй ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, що мало місце 14 квітня 2018 року близько 22 години на території домогосподарства АДРЕСА_1 . 
Постановою старшого слідчого СВ Тернопільського РВП ТВП ГУНП в Тернопільській області від 31 травня 2018 року кримінальне провадження №12018210180000176 від 15 квітня 2018 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.27).
Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 липня 2018 року у справі №607/11729/18 вищевказану постанову від 31 травня 2018 року про закриття кримінального провадження №12018210180000176 від 15 квітня 2018 року скасовано, а матеріали вказаного кримінального провадження направлено до СВ Тернопільського РВП ТВП ГУНП в Тернопільській області для продовження досудового розслідування (а.с.10).
Постановою слідчого СВ Тернопільського РВП Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільської області від 15 грудня 2018 року кримінальне провадження №12018210180000176 від 15 квітня 2018 року закрито у зв`язку із відсутністю в діях складу кримінального правопорушення (а.с.11).
Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 лютого 2019 року у справі №607/2188/19 вищевказану постанову від 15 грудня 2018 року про закриття кримінального провадження скасовано, а матеріали повернуто до СВ Тернопільського РВП Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільської області (а.с.12).
Постановою слідчого СВ Тернопільського РВП Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільської області від 02 травня 2019 року кримінальне провадження №12018210180000176 від 15 квітня 2018 року закрито у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, передбачених ст.219 КК України (а.с.16-17).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про національну поліцію» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Згідно із ч.3 ст.19 цього Закону держава, відповідно до закону, відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.
Статтею 56 Конституції України визначено право кожної особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.
Цивільно-правову відповідальність можна поділити на договірну та позадоговірну (деліктну).
Позадоговірна відповідальність наступає за відсутності договірних відносин між учасниками.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Апеляційний суд зазначає, що положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої громадянинові виключно внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності. Його дія не розповсюджується на потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди за статтями 1173, 1174 ЦК України є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що є предметом доказування по справі.
Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Окрім того, порядок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади врегульовано спеціальною нормою, що міститься у ст.1174 ЦК України.
Згідно із ч.1 ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.
Як роз`яснено у п.п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_3 обґрунтовувала свої вимоги не окремими фактами бездіяльності слідчих органів у межах кримінального провадження, а його неефективністю, безвідповідальністю в цілому, оскільки протягом 1 року після початку кримінального провадження винна у вчиненні кримінального порушення особа так і не була притягнута до кримінальної відповідальності. Викладені обставини у позовній заяві ОСОБА_3 підтверджує наступними доказами: копіями постанов слідчого про закриття кримінального провадження та копіями ухвал слідчого судді про скасування вказаних постанов.
З матеріалів справи вбачається, що слідчими слідчого відділу Тернопільського районного відділення поліції 31 травня 2018 року та 15 грудня 2018 року виносились постанови про закриття кримінального провадження в зв”язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Однак, ухвалами слідчих суддів від 18 липня 2018 року та 13 лютого 2019 року вказані постанови були скасовані в зв”язку із невиконанням в повному обсязі усіх слідчих дій, необхідних для всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та надання їм належної правової оцінки.
Постановою слідчого СВ Тернопільського РВП Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільської області від 02 травня 2019 року кримінальне провадження №12018210180000176 від 15 квітня 2018 року закрито у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, передбачених ст.219 КК України. 
Згідно вказаної постанови вбачається, що в ході проведення досудового розслідування проведено ряд слідчих дій (відібрано пояснення, допитано потерпілу та свідків, проведено слідчий експеримент, проведено одночасні допити). Однак, в результаті не здобуто достатніх доказів для повідомлення будь-кому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.
Отже, в остаточному висновку за результатами досудового розслідування зазначено, що воно завершено у зв`язку із закінченням строку досудового розлідування. Такий результат став наслідком проведення слідчих дій, необхідних для всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження.
Крім того, ухвалами слідчих суддів від 18 липня 2018 року та 13 лютого 2019 року, яким задоволено скарги ОСОБА_3 та скасовано постанови про закриття кримінального провадження, не встановлено протиправності дій слідчих поліції.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що мала місце тривала протиправної бездіяльності посадових осіб відповідача щодо проведення необхідної перевірки заяви позивачки про кримінальне правопорушення.
Колегія суддів вважає безпідставними посилання суду на висновки, які містяться в постанові КЦС у складі Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 638/14009/17 виходячи з наступного.
Зокрема, в справі, яка переглядалася Верховним Судом, встановлено, що кримінальне провадження розслідується понад 4 роки та на час розгляду справи остаточне рішення не прийнято. В ході досудового розслідування слідчим 7 разів виносилися постанови про закриття кримінального провадження, які скасовувалися судом.
Таким чином, у вказаній справі підставою для стягнення моральної шкоди слугувало систематичне прийняття рішень про закриття кримінального провадження без проведення відповідно до вимог КПК України перевірки заяви особи про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача та надмірну тривалість досудового розслідування.
Натомість у справі, яка переглядається Тернопільським апеляційний судом, встановлені інші обставини, оскільки в ході проведення досудового розслідування проведено ряд слідчих дій згідно з вимогами КПК України, однак, не здобуто достатніх доказів для повідомлення будь-кому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, та закінчився передбачений ст.219 КПК України річний строк досудового розслідування.
Ухвали слідчих суддів Тернопільського міськрайонного суду про задоволення скарг ОСОБА_3 на постанови слідчого свідчать про реалізацію нею передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України, як це помилково вважає ОСОБА_3 , акцентуючи свої доводи на власному визначенні змісту статті 1176 ЦК України.
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
Суд першої інстанції не звернув увагу, що для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення.
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.
Позивачка ОСОБА_3 не долучила належних та допустимих доказів, що підтверджують факт її моральних та душевних страждань чи реабілітації, завдання шкоди діловій репутації із підстав, які зазначені у позові.
Сам лише факт хвилювання позивачки в очікуванні проведення досудового розслідування та притягнення винних осіб не є належним доказом її втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку з порушенням цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під судом, при настанні інших негативних наслідків.
Позивачка не довела належними та допустимими доказами, що неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів їй завдана моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями відповідачів та вини відповідачів в заподіянні моральної шкоди, не зазначила з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Апеляційний суд зазначає, що реалізація механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 липня 2018 року в справі № 641/2328/17, від 04 липня 2018 року в справі № 638/14260/16-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 646/5224/17, від 28 листопада 2018 року в справі № 638/9055/15-ц з аналогічним предметом спору.
З огляду на наведене, висновки суду про обґрунтованість позовних вимог про відшкодування моральної шкоди є безпідставними, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити за їх недоведеністю.
У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду і ухвалення нового, яким у задоволенні позовної заяви слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області – задовольнити.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2020 року — скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди — відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складення повного тексту постанови — 25 січня 2021 року.

Головуючий 
Судді