ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 756/14300/20                                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Белоконна І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 лютого 2021 року                                                                       м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Кузьменка В.В.,
                                                                                                    Сорочка Є.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 січня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області в особі старшого інспектора ВБДР Чорновола Євгена Васильовича, третя особа - Департамент патрульної поліції, про скасування постанови,

                                                  В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області в особі старшого інспектора ВБДР Чорновола Євгена Васильовича, третя особа - Департамент патрульної поліції, про скасування постанови ДП18 № 426039 від 23.10.2020 про вчинення адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 140 КУпАП.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що інспектор УПП в Дніпропетровській області           Чорновол Є.В. 23 жовтня 2020 року протиправно виніс постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, згідно якої, позивач нібито порушив вимоги ДСТУ 3587-97, а саме, 12.10.2020 у ході обстеження автомобільної дороги Р-80 «Кам`янське-Миколаївка-Солоне» 56 км+010 км було виявлено, будучи посадовою особою, не вжив своєчасних заходів з ліквідації ямковості, чим порушив вимоги ДСТУ 3587-97, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 140 КУпАП. Позивач вважає, що оскаржувана постанова складена за відсутності належних доказів, з грубим порушенням чинного законодавства та не відображає дійсних обставин справи. 
Натомість, відповідач вважає, що на вказаній у оскаржуваній постанові ділянці дороги саме позивач є відповідальною особою за порушення ДСТУ 3587-97.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 січня 2021 р. у задоовленні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій  просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясувано обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.02.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 17.02.2021.
Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, інспектор УПП в Дніпропетровській області Чорновол Є.В. 23 жовтня 2020 року виніс постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, згідно якої, позивач порушив вимоги ДСТУ 3587-97, а саме, 12.10.2020 у ході обстеження автомобільної дороги Р-80 «Кам`янське-Миколаївка-Солоне» 56 км+010 км було виявлено, що будучи посадовою особою, не вжив своєчасних заходів з ліквідації ямковості, чим порушив вимоги ДСТУ 3587-97, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 140 КУпАП. Внаслідок чого, ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності шляхом накладення на нього штрафу в розмірі 1020,00 грн.
Не погоджуючись з вказаною постановою, вважаючи її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що доводи позовної заяви та пояснення позивача щодо відсутності в його діях порушень п. 3.11, 3.12 ДСТУ 3587-97 не знайшли свого підтвердження, а пояснення надані позивачем з метою уникнення адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення. Також, судом першої інстанції було відхилено посилання позивача на те, що за укладеним з Службою автомобільних доріг договором, саме ТОВ «Автомагістраль-Південь» є відповідальною за належне утримання вказаної ділянки дороги, оскільки, за висновками суду,                          ТОВ «Автомагістраль-Південь» не є суб`єктом даного правопорушення, а несе відповідальність виключно перед замовником, яким є Служба автомобільних доріг у Дніпропетровській області, а ОСОБА_1 є її відповідальною посадовою особою.
Апелянт звертає увагу на те, що Служба автомобільних доріг у Дніпропетровській області забезпечила укладання договору про надання послуг з експлуатаційного утримання автошляхів, умовами якого передбачена відповідальність виконавця за незабезпечення безпеки дорожнього руху згідно діючих нормативів при виконанні послуг, а виконання робіт по усуненню недоліків дорожнього покриття ТОВ «Автомагістраль-Південь» за договором    № ЕУ-А-3 на вказаних ділянках підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт, наданих до позовної заяви. Крім того, апелянт наголошує на тому, що незаконність його притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 140  КУпАП за аналогічних обставин встановлено постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.12.2020 у справі № 756/8840/20.
Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про Національну поліцію», визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Так, згідно з п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Згідно з приписами ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 44-1, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 184, 189-2, 192, 194, 195).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Згідно з ч. 4 ст. 258 КУпАП, у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
За п. 1 ч. 3 ст. 12 Закону України «Про дорожній рух», посадові особи, які відповідають за будівництво, реконструкцію, ремонт, експлуатацію та облаштування автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, мостів, шляхопроводів, інших споруд, зобов`язані забезпечувати утримання їх у стані, що відповідає встановленим вимогам щодо забезпечення безпеки дорожнього руху.
Так, п. 1.9 ПДР України, встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до п. 1.5 ПДР України, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити уповноважений підрозділ Національної поліції, власника дороги або уповноважений ним орган.
Згідно з п. 3.1 ДСТУ 3587-97 «Автомобільні дороги, вулиці та залізничні проїзди. Вимоги до експлуатаційного стану», покриття проїзної частини не повинно мати осідань, вибоїн, напливів чи інших деформацій, що утруднюють рух транспортних засобів.
Відповідно до п. 3.1.2 ДСТУ 3587-97 «Автомобільні дороги, вулиці та залізничні проїзди. Вимоги до експлуатаційного стану», гранична глибина окремих осідань, вибоїн не повинна перевищувати 4 см для доріг І III з категорій і груп А, Б вулиць і доріг населених пунктів; 6 см - для решти категорій і груп.
При цьому, ч. 1 ст. 140 КУпАП, передбачено адміністративну відповідальність за порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху при утриманні автомобільних доріг і вулиць, залізничних переїздів, інших дорожніх споруд, невжиття заходів щодо своєчасної заборони або обмеження руху при виникненні умов, які загрожують безпеці руху, або неприйняття своєчасних заходів до відновлення безпечних умов для руху.
Об`єктом правопорушень, передбачених вказаною статтею, є суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
Об`єктивна сторона цих правопорушень полягає у недодержанні правил, норм і стандартів при утриманні шляхів та невжитті заходів щодо своєчасної заборони або обмеження руху чи позначення на дорогах місць провадження робіт.
Суб`єктивна сторона правопорушень, характеризується наявністю як умислу, так і необережності.
Суб`єктами правопорушень, передбачених, зокрема частиною 1 вказаної статті, можуть бути посадові особи, до компетенції яких належить додержання правил, норм і стандартів при утриманні шляхів, вжиття заходів щодо своєчасної заборони або обмеження руху чи позначення на дорогах місць провадження робіт.
Тобто, висновок суду першої інстанції про те, що ТОВ «Автомагістраль-Південь» не є суб`єктом даного правопорушення, оскільки несе відповідальність виключно перед замовником, яким є Служба автомобільних доріг у Дніпропетровській області, а ОСОБА_1 її відповідальною посадовою особою, є цілком обґрунтованим та правильним.
Посилання апелянта на те, що Служба автомобільних доріг у Дніпропетровській області забезпечила укладання договору про надання послуг з експлуатаційного утримання автошляхів, умовами якого передбачена відповідальність виконавця за незабезпечення безпеки дорожнього руху згідно діючих нормативів при виконанні послуг, а виконання робіт по усуненню недоліків дорожнього покриття ТОВ «Автомагістраль-Південь» за договором № ЕУ-А-3 на вказаних ділянках підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт, наданих до позовної заяви, відхиляються колегією суддів, адже у даному випадку, предметом спору є притягнення посадової особи до відповідальності за недотримання встановлених нормативів експлуатації дорожнього покриття, тобто, питання дотримання безпеки учасників дорожнього руху, натомість, договірні відносини за укладеним Службою автомобільних доріг з товариством договором, а саме, належне виконання умов такого договору, лежить поза предметом у цій справі та має приватноправовий характер відносин між суб`єктами господарювання. Щодо посилань на акти виконаних робіт, слід врахувати, що порушення відповідачем було виявлено 12.10.2020, натомість, останній за датою акт приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2020, складений та підписаний 02.10.2020.
Щодо посилань апелянта на те, що незаконність його притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 140  КУпАП за аналогічних обставин встановлено постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.12.2020 у справі № 756/8840/20, колегія суддів наголошує на тому, що у силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до положень ст. 251 КпАП України, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю відхилення судом першої інстанції пояснень позивача щодо відсутності в його діях порушень п. 3.11, 3.12 ДСТУ 3587-97, адже такі надані позивачем з метою уникнення адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення, оскільки його пояснення у позовній заяві не підтверджені жодним належним та допустимим доказом. Про обґрунтованість притягнення позивача до відповідальності за ч. 1 ст. 140 КУпАП також вказує те, що матеріали справи не містять будь-які дані, які б спростовували доводи, викладені в оскаржуваній постанові. 
Позивач, будучи посадовою особою організації, яка має забезпечувати розвиток та функціонування автомобільних доріг у регіоні, шляхом їх будівництва, реконструкції, ремонтів та утримання в інтересах держави та користувачів автомобільних доріг, не забезпечив належний та достатній контроль за якістю дорожнього покриття, зокрема, за організацією, з якою укладено відповідний договір та яка отримує з бюджету кошти на обслуговування дорожнього покриття. Повноваження начальника Служби автомобільних доріг чітко визначено у розділі 7 Положення про Службу автомобільних доріг у Дніпропетровській області, зокрема, і в частині здійснення контролю за всім станом підпорядкованих службі доріг державного значення. (а.с. 34-50)
Позивачем так і не було надано суду доказів спростування вказаних у спірній постанові відомостей.
З урахуванням наведеного, колегія суддів підтримує висновки суду першої інстанції про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КпАП України, про порушення позивачем вимог ДСТУ 3587-97 (будучи посадовою особою не вжив своєчасних заходів з ліквідації ямковості).
Решта тверджень та посилань в апеляційній скарзі колегією суддів не приймається  до уваги через їх необгрунтованість та непідтвердженість матеріалами справи.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи та обгрунтування апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.          
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.  

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 січня 2021 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, згідно з ч. 3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя                                                                      Ганечко О.М.   
           
Судді                                                                                              Кузьменко В.В.

                                                                                                    Сорочко Є.О.