СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2021 р.                                                                         Справа №905/204/20  

Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В. , суддя  Слободін М.М. 
при секретарі Беккер Т.М.,
за участю представників:
позивача (в режимі відеоконференції) – Хілько А.С., посвідчення №001815 від 27.09.2018 року, ордер АР№1031804 від 18.12.2020 року;
відповідача – Комісарова А.В., свідоцтво ДН№5107 від 25.07.2018 року, довіреність б/н від 27.11.2020 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача – Товариства з обмеженою відповідальністю «Машинобудівний завод «КВІК», м.Запоріжжя, (вх.№34Д/1-40) на рішення Господарського суду Донецької області від 17.11.2020 року у справі №905/204/20,
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Машинобудівний завод «КВІК», м.Запоріжжя,
до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м.Лиман, Донецька область,
про визнання недійсною умови договору та стягнення 3567322,05 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року ТОВ «МЗ «КВІК» звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» про визнання недійсною умову п. 3.4 договору №Дон/Т-18744/НЮ-В від 17.10.2018 року в частині обов`язку замовника з оплати робіт після реєстрації податкової накладної; стягнення 3567322,05 грн., з яких: 3223056,00 грн. - основна заборгованість, 275551,47 грн. - пеня, 1479,42 грн. – інфляційні втрати, 67235,16 грн. - 3% річних.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №Дон/Т-18744/НЮ-В від 17.10.2018 року на виконання послуг з ремонту лінійного обладнання локомотивів в частині сплати робіт. При цьому, позивач посилається також на те, що умова п. 3.4 договору №Дон/Т-18744/НЮ-В від 17.10.2018 року в частині обов`язку замовника з оплати робіт після реєстрації податкової накладної суперечить законодавству, оскільки така умова не містить вказівку на подію, яка має неминуче настати, конкретну календарну дату або чітко визначений період у часі, не є відкладальною обставиною, а також не відповідає вимогам розумності, добросовісності та справедливості.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 17.11.2020 року у справі №905/204/20 (повний текст складено 27.11.2020 року, суддя Ніколаєва Л.В.) у задоволені позову відмовлено.
Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 17.11.2020 року та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі та здійснити розподіл судових витрат.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що умова п. 3.4. договору, відповідно до якої розрахунок за послуги проводиться шляхом оплати протягом 30 банківських днів з моменту підписання сторонами актів здачі-приймання виконаних робіт, але не раніше реєстрації податкової накладної, в частині виникнення обов`язку оплати після реєстрації податкової накладної суперечить вимогам цивільного законодавства. Тобто, саме норми ст. 252, ч.1 ст.212, ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України імперативно визначають, що строк (термін) виконання зобов`язання має бути або чітко встановлений роками, місяцями, тижнями, днями, годинами, датою або може визначатись подією, яка неминуче настане. Спеціальних норм щодо встановлення строків і термінів інакших ніж передбачено ст.ст. 212, 252, 530 Цивільного кодексу України, главою 61 розділу III Книги п`ятої не встановлено. З огляду на дану обставину, вважає норми, передбачені ст.ст. 212, 252, 530 Цивільного кодексу України, нормами загальної дії. Тобто такими, які створюють загальнообов`язкові для суб`єктів цивільних відносин моделі поведінки. В наукових дослідженнях данні норми носять назву абсолютно імперативних.
Скаржник посилається на ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Таким чином, встановлення у договорі умови, у відповідності до якої обов`язок замовника може взагалі ніколи не настати, - прямо суперечить суті відносин між сторонами, а тому виключає можливість застосувати до відносин положення ст.ст. 3, 6 Цивільного кодексу України.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.01.2021 року відкрито апеляційне провадження за скаргою позивача на рішення Господарського суду Донецької області від 25.01.2021 року у справі №905/204/20; встановлено строк на протязі якого відповідач має право подати до суду відзив, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду заяви, клопотання та документи в обґрунтування своєї позиції по справі; призначено справу до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації такого права.
08.02.2021 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№1627), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.02.2021 року, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Россолова В.В., для розгляду справи №905/204/20 сформовано новий склад суду, а саме: головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Слободін М.М.
Ухвалою суду від 17.02.2021 року з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі, з огляду на зміну складу суду для розгляду справи, а також забезпечення повного та всебічного розгляду справи по суті, зважаючи на приписи ст. 202, ст. 216 та ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, задоволено клопотання представника відповідача та відкладено розгляд справи на іншу дату. 
У судовому засіданні 10.03.2021 року представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні.
Представник відповідача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. 
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне. 
17.10.2018 року між ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (відповідач, замовник) та ТОВ «ТВК «КВІК-2006» (перейменоване у ТОВ «МЗ «КВІК») (позивач, виконавець) укладено договір на виконання послуг з ремонту лінійного обладнання локомотивів №Дон/Т-18744/НЮ-В, за умовами п.1.1. якого виконавець зобов`язався відповідно до цього договору на свій ризик та за завданням замовника, зі своїх матеріалів та своїми засобами надати послуги з ремонту лінійного обладнання (об`єктів ремонту) локомотивів (далі – послуги), в обсягах відповідно до «Розрахунку вартості об`єктів ремонту» (додаток 1 до договору), який є невід`ємною частиною договору.
Відповідно до п. 2.1 договору виконавець виконує послуги, передбачені п. 1.1 цього договору відповідно до «Графіку подачі та випуску з ремонту об`єктів ремонту» (додаток 2 до договору).
Вартість послуг відповідно до умов договору визначається сторонами в Протоколі погодження ціни (додаток 4 до договору), який є невід`ємною частиною даного договору. До протоколу погодження ціни додаються планові калькуляції з обов`язковим наданням розшифровок по статтям витрат (матеріальних витрат із зазначенням їх типу, марки, ДСТУ, трудомісткості робіт, основної та додаткової заробітної плати, накладних витрат, витрат на збут). Сума договору складає – 3284435 грн., ПДВ – 656887 грн. Разом з ПДВ – 3941322,00 грн. (п. 3.1 договору в редакції додаткової угоди №2 від 21.03.2019 року). Не виконані виконавцем, погоджені сторонами обсяги послуг виключаються з калькуляції і замовником не оплачуються.
Термін дії договору – з моменту його підписання сторонами і по 31.03.2019 року, а в частині розрахунків до повного виконання сторонами своїх обов`язків (п. 15.1 договору в редакції додаткової угоди №1 від 29.12.2018 року).
На виконання умов договору позивачем надано послуги з ремонту лінійного обладнання локомотивів на загальну суму 3223056,00 грн., що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг): 
- №0311.1 від 11.03.2019 року на суму 250470,00 грн., 
- №0329.17 від 29.03.2019 року на суму 103080,00 грн., 
- №0329.22 від 29.03.2019 року на суму 624276,00 грн., 
- №0329.5 від 29.03.2019 року на суму 1326840,00 грн., 
- №0329.6 від 29.03.2019 року на суму 918390,00 грн.
Вказані акти підписані сторонами та засвідчені їх печатками.
Відповідно до частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Так, у пунктах 3.3. та 3.4. договору сторони передбачили, що:
- розрахунки за виконані послуги проводяться шляхом акцептування рахунку на підставі підписаних актів приймання виконаних робіт;
- замовник перераховує на рахунок виконавця кошти протягом 30 (тридцяти) банківських днів з моменту підписання сторонами актів здачі-приймання виконаних робіт, але не раніше реєстрації податкової накладної.
При цьому, позивач вважає умову пункту 3.4. договору в частині обов`язку замовника з оплати робіт після реєстрації податкової накладної - недійсною в розумінні статті 215 Цивільного кодексу України, та просить суд визнати її такою, оскільки:
- згідно зі статтею 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати;
- умова укладеного між сторонами договору щодо обов`язку відповідача здійснити оплату після реєстрації податкової накладної в ЄРПН не містить вказівку на подію, яка має неминуче настати, конкретну календарну дату або чітко визначений період у часі;
- відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, господарський суд виходив з того, що матеріали справи не містять доказів недотримання сторонами під час укладення правочину вимог статті 203 Цивільного кодексу України, а позивачем не доведено наявність порушень вимог чинного законодавства, що можуть бути підставами для визнання умови пункту 3.4. договору №Дон/Т-18744/НЮ-В від 17.10.2018 в частині обов`язку оплати робіт після реєстрації податкової накладної недійсною. Підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних відсутні, оскільки прострочення оплати наданих за спірними актами послуг у вказані періоди відсутнє.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Укладений сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 61 розділу ІІІ Книги п`ятої Цивільного кодексу України.
Доказів зміни, розірвання чи визнання недійсним вказаного договору сторонами суду не надано.
Отже, предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору про надання послуг, строку його дії, порядок та строки надання послуг (виконання робіт), факт надання та передачі послуг замовнику, загальна вартість наданих послуг, настання строку їх оплати, наявність часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати.
Частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Щодо вимоги позивача про визнання недійсною умови пункту 3.4. договору №Дон/Т-18744/НЮ-В від 17.10.2018 року в частині обов`язку замовника з оплати робіт після реєстрації податкової накладної, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Частиною 1статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Таким чином, для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач стверджує, а позивач не заперечує, що договір №Дон/Т-18744/НЮ-В від 17.10.2018 року був укладений за процедурою відкритих торгів відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі» (ідентифікатор закупівлі - UA-2018-09-05-000763-с), тобто саме позивачем було подано тендерну пропозицію та запропоновано проект договору.
У матеріалах справи відсутні докази оскарження ТОВ «Машинобудівний завод «КВІК» у відповідності до статті 18 Закону України «Про публічні закупівлі» процедури закупівлі до Антимонопольного комітету України, а також докази його звернення до відповідача з пропозицією щодо внесення змін до умов договору в цій частині.
Згідно з положеннями пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних. Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.
Відтак, однією із умов формування податкового кредиту покупцем є факт реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних. Відсутність такої реєстрації виключає можливість формування податкового кредиту за такою податковою накладною.
За приписами пункту 11 підрозділу 2 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, реєстрація податкових накладних платниками податку на додану вартість - продавцями в Єдиному реєстрі податкових накладних запроваджується для платників цього податку, у яких сума податку на додану вартість в одній податковій накладній становить, зокрема понад 10 тисяч гривень - з 01.01.2012 року.
Тобто, саме на позивача, як продавця товарів/послуг, покладений обов`язок здійснювати реєстрацію податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних.
В той же час, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальною засадою цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 Цивільного кодексу України та уклали договір про надання послуг, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись, що свідчить як про реалізацію сторонами свободи договору, так і недопущення порушення умов цього договору.
Таким чином, реалізуючи свою свободу договору сторони вільно, самостійно, на власний розсуд, тобто за волевиявленням обох сторін, у пункті 3.4. договору погодили, що розрахунок за надані послуги проводиться шляхом перерахування замовником на рахунок виконавця коштів протягом 30 (тридцяти) банківських днів з моменту підписання сторонами актів здачі-приймання виконаних робіт, але не раніше реєстрації податкової накладної.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 04.03.2020 року у справі №914/883/19.
Отже, з огляду на положення частини 1 статті 1, статті 626 Цивільного кодексу України між сторонами у справі виникли майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Враховуючи вказане, керуючись свободою договору та майновою самостійністю вибору контрагента позивач, підписавши укладений договір, погодився з його умовами, в тому числі щодо строків оплати.
Посилання заявника апеляційної скарги на ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України є безпідставними, оскільки позивачем не наведено жодного акту цивільного законодавства, в якому було б прямо заборонено сторонам у договорі домовитися, що початок перебігу строку виконання грошового зобов`язання для однієї сторони починається не раніше реєстрації другою стороною податкової накладної.
Оскільки матеріали справи не містять доказів недотримання сторонами під час укладення правочину вимог статті 203 Цивільного кодексу України, а позивачем не доведено наявність порушень вимог чинного законодавства, що можуть бути підставами для визнання умови пункту 3.4. договору №Дон/Т-18744/НЮ-В від 17.10.2018 року в частині обов`язку оплати робіт після реєстрації податкової накладної недійсною, господарський суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача щодо визнання недійсною умови пункту 3.4. договору №Дон/Т-18744/НЮ-В від 17.10.2018 року в частині обов`язку замовника з оплати робіт після реєстрації податкової накладної.
Щодо вимог позивача про стягнення боргу в сумі 3223056,00 грн., пені у суму 275551,47 грн., інфляційних втрат у розмірі 1479,42 грн. та 3% річних – 67235,16 грн., колегія суддів зазначає таке.
За несвоєчасний та не в повному обсязі розрахунок замовника з виконавцем за виконані послуги замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення (п. 7.2. договору).
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У даному випадку слід керуватися умовами пункту 3.4. договору, які передбачають, що оплата здійснюється протягом 30 банківських днів з моменту підписання сторонами актів здачі-приймання виконаних робіт, але не раніше реєстрації податкової накладної.
Слід відзначити, що правомірність будь-якого правочину презюмується - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України); а в силу статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Отже, відповідна умова договору, зазначена в пункті 3.4. договору №Дон/Т-18744/НЮ-В від 17.10.2018 року була дійсною при виконанні сторонами своїх зобов`язань, а з огляду на відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання її недійсною залишається бути обов`язковою для сторін під час вирішення спору по суті господарським судом, та є правомірною в контексті вимог статті 204 Цивільного кодексу України, оскільки у справі відсутні відомості про припинення дії згаданого пункту договору або визнання його недійсним у встановленому законом порядку.
Тобто сторонами договору обумовлено настання строку оплати за виконані позивачем роботи після реєстрації ним податкової накладної, чого ним здійснено не було, та матеріали справи не містять доказів протилежного, у зв`язку з чим неможна вважати, що строк виконання відповідачем свого зобов`язання щодо оплати виконаних/наданих позивачем робіт/послуг таким, що настав.
З огляду на те, що строк оплати виконаних/наданих позивачем робіт/послуг станом на момент розгляду справи в суді не настав, позовні вимоги про стягнення боргу у розмірі 3223056,00 грн., як і вимоги про стягнення пені у розмірі 275551,47 грн.,  інфляційних втрат - 1479,42 грн., 3% річних - 67235,16 грн., що є похідними від позовних про стягнення боргу, правомірно судом першої інстанції відхилені.
Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної  інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними в матеріалах справи документами та вчинені при довільному тлумаченні наявних між сторонами правовідносин та норм права.
З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства, фактичним обставинам справи, рішення відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Донецької області від 17.11.2020 року у справі №905/204/20 без змін.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Машинобудівний завод «КВІК» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Донецької області від 17.11.2020 року у справі №905/204/20 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 15 березня 2021 року. 

Головуючий суддя                                                                    В.С. Хачатрян

Суддя                                                                                           О.В. Ільїн  

Суддя                                                                                           М.М. Слободін