18.03.21
22-ц/812/594/21
Провадження № 22-ц/812/566/21         Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О. 
               № 22-ц/812/594/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року                                             м. Миколаїв
                                                                                  справа № 490/1021/19
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Данилової О.О.,
       суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О., 
       із секретарем Біляєвою В.М.,
переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом 
ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , правонаступником якого є 
Миколаївський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки
про відшкодування матеріальної та моральної шкоди
за апеляційними скаргами 
Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Миколаївський обласний військовий комісаріату), Міністерства оборони України
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 22 грудня 2020 року суддею Гуденко О.А. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 4 січня 2021 року),
У С Т А Н О В И В:
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства оборони України (далі – МО України) та ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – Миколаївський ОВК) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірними рішеннями, діями та бездіяльністю посадових осіб.
Позивач зазначав, що він, як військовослужбовець, був звільнений у запас за станом здоров`я у березні 1996 року. 29 березня 2013 року йому встановлено ІІІ групу інвалідності за захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон) він набув право на отримання одноразової допомоги в розмірі 27-кратного місячного грошового забезпечення за останньою посадою (6189,75 грн.). 2 лютого 2015 року йому встановлено інвалідність ІІ групи внаслідок цієї ж причини, що давало йому право на тій же правовій підставі отримати одноразову допомогу в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму з урахуванням раніше виплаченої допомоги. 
Проте відповідачі порушили його права, встановлені законом, ігнорували судові рішення щодо цього спору та всіляко затягували виплату йому одноразової допомоги. Так, Миколаївський ОВК, всупереч обов`язкам оформити та подати до Департаменту фінансів МО України документи на одержання ним грошової допомоги, у серпні 2013 року відмовив йому у її призначенні, посилаючись на наявність цього права лише у осіб, звільнених у запас після січня 2007 року; у грудні 2015 року направив подання до МО України щодо призначення одноразової допомоги як інваліду ІІІ групи, ігноруючи його права як інваліда ІІ групи; у березні 2016 року комісаріат також не звернувся з поданням до МО України про призначення йому допомоги як інваліду ІІ групи та неправомірно відмовив у цьому, пославшись на вирішення спору судом. Відповідач МО України, у свою чергу, маючи судове підтвердження його права на отримання одноразової грошової допомоги за статтею 16 Закону, у лютому 2016 року та березні 2017 року протиправно відмовляло йому у призначенні та виплаті допомоги як інваліду ІІ групи, а рішення щодо цього прийняло лише у липні 2018 року. Одноразову грошову допомогу у визначеному законом розмірі - 237 410,25 грн. він, ОСОБА_1 , отримав 8 серпня 2018 року.
Посилаючись на те, що затримкою у виплаті грошових сум та необхідністю неодноразового звернення до суду за поновленням прав йому заподіяно як майнову, так і моральну шкоду, та уточнивши позовні вимоги (а.с.69-79, 216-217 том 1), ОСОБА_1 просив стягнути з Миколаївського ОВК втрати від інфляції за час прострочення з січня 2014 року по 31 березня 2017 року - 39 925 грн., три процента річних – 7 539 грн., та 240 125 грн. моральної шкоди; з МО України- 31 813 грн. втрат від інфляції та 9444 грн. трьох процентів річних за період з березня 2017 року по серпень 2018 року та 240 125 грн. моральної шкоди.
У відзиві на позовну заяву Миколаївський ОВК позов не визнав. Відповідач посилався на те, що не є належним відповідачем, оскільки головним розпорядником коштів є МО України; обов`язки, покладені на комісаріат законом та судовими рішеннями, виконувались належно, а виплати у розмірі, визначеному компетентним органом, здійснювались вчасно. При цьому законом не передбачена індексація одноразової грошової допомоги, тому і стягнення інфляційний витрат є безпідставним.
У відповіді на відзив ОСОБА_1 підкреслював як факти бездіяльності Миколаївського ОВК, так і факти перевищення повноважень у вирішенні питань щодо його права на отримання допомоги, а також посилався на те, що неправомірність дій та бездіяльності відповідачів визначена судовими рішеннями.
У запереченнях на відповідь Миколаївський ОВК додатково наголошував на тому, що не є належним відповідачем; повноважень не перевищував, бо, відмовляючи ОСОБА_1 у праві на отримання одноразової допомоги, давав відповідь на звернення. При розгляді звернення ОСОБА_1 . комісаріат керувався вказівками Міністра оборони України від 27 червня 2008 року щодо підстав виникнення права на одноразову допомогу. Всі інші дії також вчиненні Миколаївським ОВК у відповідності с законом.
МО України позов ОСОБА_1 також не визнало. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що позивачем не обґрунтовано факт заподіяння моральної шкоди та її розмір, не надано жодного доказу на порушення його звичайних життєвих зв`язків та відсутні докази на підтвердження наявних душевних страждань чи переживань, пов`язаних з порушенням його прав. Моральна шкода повністю відшкодована добросовісним та оперативним виконанням рішення суду; а відповідальність за шкоду, завдану органом державної влади відповідно до приписів статті 1173 ЦК України, покладається на державу. Крім того, позивачем невірно застосовані правила статті 625 ЦК до спору щодо права на отримання одноразової грошової допомоги за статтею 16 Закону, оскільки обов`язок виплатити допомогу набуває ознаки грошового зобов`язання лише після прийняття рішення про його виплату.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. З Миколаївського ОВК на користь позивача стягнуто 39 925 грн. інфляційних втрат, 7 539 грн. 3% річних за період з 01 січня 2014 року по 31 березня 2017 року, а також 10 000 грн моральної шкоди. З МО України на користь ОСОБА_1 стягнуто 31 813 грн інфляційних втрат та 9 443 грн 3% річних за період з 01 квітня 2017 року по 31липня 2018 року, а також 6 000 грн моральної шкоди.
Рішення суду мотивовано тим, що факт набуття ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 Закону встановлено судовими рішеннями, а наявність цього права позивача кореспондується з обов`язками відповідачів вчинити ті дії, які відповідають їх повноваженням, і такі зобов`язання є грошовими. Оскільки правила статті 625 ЦК поширюються на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення, і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, кожен з відповідачів (Миколаївський ОВК та МО України) має відшкодувати ОСОБА_1 втрати від знецінення належних коштів (інфляційні втрати) та сплатити три процента річних за той період, коли ці виплати були затримані саме з його вини. Водночас суд першої інстанції вважав встановленим факт заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди тривалою бездіяльністю ІНФОРМАЦІЯ_2 та безпідставною відмовою МО України у призначення та виплаті відповідної грошової допомоги, що вплинуло на його душевний стан, викликало занепокоєння, відчуття несправедливості, вплинуло на стан здоров`я та призвело до вимушених змін у житті позивача у зв`язку з необхідністю неодноразового звернення протягом чотирьох до відповідачів та до суду за поновленням своїх прав. При цьому суд навів критерії для визначення розміру відшкодування з кожного з відповідачів.
Відповідачі не погодились з судовим рішенням та його оскаржили.
В апеляційній скарзі Миколаївський обласний територіальний Центр комплектування та соціальної підтримки (далі – Миколаївський ТЦК та СП), який створено на підставі переформування Миколаївського ОВК (а.с.121том 2), просив рішення скасувати, та відмовити у задоволенні позову. Апелянт посилався на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на заперечення комісаріату щодо позову ОСОБА_1 , та наголошував на тих обставинах, які зазначені у відзиві на позовну заяву.
В апеляційній скарзі МОУ просило рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Апелянт також посилався на обставини, якими заперечував позов, наголошуючи, що одноразова грошова допомога індексації не підлягає, тому стягнення інфляційних витрат є безпідставним. Зобов`язання МО України набувають характеру грошового зобов`язання лише після ухвалення рішення про її виплату, тобто з 23 липня 2018 року, а не з березня 2017 року. Судом не встановлено доказів заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір. До того ж відповідачем у такій справі має бути Міністерство юстиції України, оскільки відповідальність за шкоду, заподіяну органом державної влади, яким є МО України, має нести держава.
У відзиві на апеляційну скаргу МО України позивач ОСОБА_1 наполягав на відповідальності міністерства за завдану шкоду з часу прийняття ним незаконного рішення про відмову йому у виплаті допомоги (з квітня 2017 року), а також покладення на цей орган, як орган державної влади, обов`язку щодо відшкодування шкоди, відповідальність за яку несе держава відповідно до статті 1173 ЦК.
В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явився та подав заяву про розгляд справи у його відсутності (а.с.145 том 2). Справу розглянуто за участю представника Миколаївського ТЦКтаСП Охіцинської Д.С. та представника МО України Дідуха С.П. (в режимі відео-конференції поза межами приміщення суду відповідно до ухвали від 15 березня 2021 року).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарги підлягають лише частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, спірні правовідносини регулюються норами зобов`язального права (Книга п`ята ЦК України).
Частиною 1 статті 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК, зокрема, з актів цивільного законодавства (частина 2 статті 509 ЦК).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (частина 2 статті 11 ЦК). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (частина шоста статті 11 ЦК).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8 та 9 частини 2 статті 16 ЦК).
За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, зокрема у національній валюті України, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно із частинами1,3-5 статті 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті (частина 1 статті 1167 ЦК).
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт 3 постанови №4 Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", далі - Постанова). Моральна шкода може полягати, поряд з іншим, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункти 5, 9 Постанови).
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за станом здоров`я 14 березня 1996 року.
29 березня 2013 року ОСОБА_1 встановлена Ш група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби по ліквідації аварії на Чорнобильскій АЕС.
Відповідно до статті 16 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 27-кратного місячного грошового забезпечення за останньою посадою на день звільнення.
24 липня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до військового комісара з заявою про виплату цієї допомоги, а 15 серпня 2013 року отримав відповідь ІНФОРМАЦІЯ_3 про відмову у виплаті такої грошової допомоги з посиланням на дату звільнення зі служби ( до січня 2007 року).
Висновок щодо можливості виплати допомоги Миколаївський ОВК до МО України не направляв.
ОСОБА_1 звернувся за захистом своїх прав до суду з адміністративним позовом.
Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 березня 2014 року (справі № 484/126/14а), яка набрала законної сили згідно ухвали Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2015 року, визнано протиправною бездіяльність Миколаївського ОВК та зобов`язано МО України виплатити ОСОБА_1 , як інваліду ІІІ групи, допомогу у розмірі 27-місячного грошового забезпечення за останньою посадою на день звільнення у запас (а.с.14-16, 20-21).
05 лютого 2015 року ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації аварії на Чорнобильскій АЕС (довідка МСЕК серії 10ААВ №357132). 
10 грудня 2015 року позивач звернувся до Миколаївського ОВК з заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.23). 
24 грудня 2015 року Миколаївський ОВК направив до Департаменту фінансів МО України висновок про можливість виплати грошової допомоги як інваліду ІІІ групи безстроково на підставі судового рішення (а.с.24). 
Такого висновку стосовно права ОСОБА_1 на одноразову грошову допомогу у зв`язку з інвалідністю ІІ групи Миколаївський ОВК до МО України не направляв. 
12 лютого 2016 року відповідною комісією МО України прийняте рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 27- місячного грошового забезпечення, визначеного на день звільнення з військової служби, в сумі 6189, 75 грн. як інваліду ІІІ групи (а.с.25). 
Одноразову допомогу в цьому розмірі ОСОБА_1 отримав 3 березня 2016 року. 
Не вирішення відповідачами питання про призначення грошової допомоги як інваліду ІІ групи змусило ОСОБА_1 повторно звертатись за судовим захистом. 
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2016 року зобов`язано МО України розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з 02 лютого 2015 року (а.с.30 том 1)
3 березня 2017 року відповідна комісія МО України відмовила ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги за статтею 16 Закону, посилаючись на ті ж обставини – звільнення зі служби до січня 2007 року (а.с.34 том 1).
Повторна відмова у праві на отримання одноразової грошової допомоги (в іншому розмірі) стало підставою для ОСОБА_1 втретє звертатись до суду з адміністративним позовом.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2017 року визнано протиправним рішення МО України щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності від 03 березня 2017 року, МО України зобов`язане призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням II групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, визначеного законодавством для працездатних осіб на дату встановлення групи інвалідності, з урахуванням раніше виплачених сум (а.с.39 том 1).
20 липня 2018 року комісією МО України прийнято рішення про призначення одноразової допомоги ОСОБА_1 в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності в сумі 243 600 грн та здійснити виплату з урахуванням раніше виплаченої допомоги (6189,75 грн) в сумі 237 410, 25 грн. 
Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 № 129 від 2 серпня 2018 року наказано здійснити виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 в розмірі 237 410,25 грн.
ОСОБА_1 отримав одноразову грошову допомогу в повному обсязі 8 липня 2018 року.

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов обгрунтовного висновку про доведеність таких обставин, 
- наявності у ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 Закону як інваліда ІІІ групи – 29 березня 2013 року та як інваліда ІІ групи – з 5 лютого 2015 року; 
- неправомірність бездіяльності та дій ІНФОРМАЦІЯ_3 за зверненнями ОСОБА_1 , що встановлено постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 березня 2014 року; 
- неправомірність рішень МО України про відмову у призначенні цих виплат, що встановлено постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2016 року та постановою того ж суду від 5 жовтня 2017 року; 
- грошовий характер зобов`язань, що виникли у відповідачів у зв`язку з набуттям права позивачем на отримання одноразових грошових допомог у зв`язку з інвалідністю різного ступеню;
- прострочення виплат за період з січня 2014 року (в межах заявленого позову) до часу виплати 8 липня 2018 року;
- заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди тривалим порушення його прав та безпідставною відмовою у виплати допомоги, не зважаючи на судове підтвердження (з 2015 року) права позивача на її отримання.
Встановлені обставини стали підставою для застосування судом як правил статті 625 ЦК, так і положень статей 23,1167, 1173 ЦК.

Апеляційний суд не може погодитись з посиланнями апелянтів на недоведеність протиправного характеру їх дій. Насамперед, такий характер, як зазначено вище, встановлено судовими рішеннями.
Відповідно до частини 4 статі 82 ЦПК обставини, встановлені судовими рішеннями, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи, щодо яких вони встановлені.
Виконання вказівок вищих структурних органів щодо тлумачення та застосування правил статті 16 Закону, на що посилається представник ОСОБА_2 , не доводить відсутність порушень прав ОСОБА_1 та не звільняє відповідачів від цивільної відповідальності.
Не впливає на висновки суду і посилання представника Миколаївського ТЦКтаСП на те, що про відсутність у ОСОБА_1 права на допомогу комісаріат надавав як відповідь на звернення. 
Порядок дій комісаріату на заяву позивача визначається не Законом «Про звернення громадян», а відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військово служби (зборів) осіб, затвердженого постановою КМУ від 28 травня 2008 року №499 та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою КМК від 25 грудня 2013 року №975 (далі – Порядок №975).
Не можна вважати обґрунтованим і посилання представника Миколаївського ТЦКтаСП на те, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватись правила статті 625 ЦК, оскільки одноразова грошова допомога не підлягає індексації за Законом «Про індексацію грошових доходів населення».
Ці норми регулюють різні за змістом правовідносини, тобто Закон «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1), а статті 625 ЦК передбачає наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (порушення грошових зобов`язань).
Питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин правил статті 625 ЦК, в тому числі і оцінка грошового характеру зобов`язань відповідачів, були предметом дослідження судом першої інстанції і, як то зазначено вище, вірно оцінені судом з посиланням на норми матеріального права на правові позиції Верховного Суду.
Оскільки грошовий характер зобов`язань щодо виплати одноразового грошової допомоги інвалідам-військовослужбовцям встановлено Законом, суд вірно визначив, що такий характер зобов`язання набуває з часу виникнення цього права – дати встановлення інвалідності.
Отже посилання представника МО України на те, що грошовий характер обов`язок міністерства виникає з часу прийняття рішення про виплату допомоги, є помилковим.
Апеляційний суд не може погодитись з твердженням представника Миколаївського ТЦКтаСП про те, що оскільки розпорядником коштів є МО України, то Миколаївський ОВК (а тому і ОСОБА_2 ) не є належним відповідачем.
Відповідачем у цивільній справі є особа, яка на думку позивача, своєю діяльністю (діями або бездіяльністю) порушила його права та до якої позивач направляє свої позовні вимоги. При цьому вимоги до цього відповідача ОСОБА_1 обґрунтував невиконанням комісаріатом своїх обов`язків щодо направленням до МО України висновку щодо виплати йому грошової допомоги та відмовою у виплаті своїм рішенням поза межами своїх повноважень. 
Ці дії не залежать від наявності/відсутності права на розпорядження коштів.

Не можна вважати вмотивованим і посилання МО України на те, що за правилами статті 1173 ЦК належним відповідачем у справі має бути Міністерство юстиції України, як представник належного відповідача – держави України.
Дійсно, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. 
МО України (та підпорядковані йому органи) є органом державної влади та виступає представником держави під час виконання ним владних управлінських функцій. 
Відповідно до статей 2,170 ЦК  держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідачі також належить до суб`єктів, які завдають шкоду, а характер спірних правовідносин свідчить, що права позивача порушені протиправними діями та бездіяльністю відповідачів при здійсненні ним владних управлінських функцій. 
Отже, апеляційний суд не вбачає підстав для висновку про те, що з МО України не можуть стягуватися кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди за заподіяну ним шкоду позивачу.
Така правова позиція викладена Верховним Судом (КАС) у постанові від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17 (провадження № К/990/17533/18).
Зміст постанови ВС (КЦС) від 20 лютого 2019 року у справі №489/515/17, на яку посилається апелянт на підтвердження своєї позиції щодо неналежності відповідача, не спростовує вищевикладені висновки, оскільки склад учасників справи, насамперед, залежить від характеру правовідносин та суті порушень прав позивача.
При цьому підхід до застосування правил статті 1173 ЦК не може залежить від виду судочинства, в якому розглядаються вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, яка випливає з неправомірності дій органів державної влади. 

Особливу увагу апеляційний суд звертає на доводи МО України щодо відсутності доказів заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 діями або бездіяльності відповідачів.
Моральну шкоду ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що внаслідок тривалого порушення його права на грошову допомогу, позбавлення необхідних коштів, необхідності неодноразово звертатись з заявами та позовами до суду з тих саме підстав, він мав змінити звичайний спосіб життя, спрямувати зусилля на відновлення порушених прав. Постійне відчуття несправедливості, приниження, тривоги та стурбованості вплинуло на стан здоров`я, загострило перебіг хвороб та викликало необхідність більш тривалого лікування. 
На підтвердження цих обставин позивач надав медичні довідки, витяги з історії хвороби та інші медичні документи.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Враховуючи, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду (КАС) від 29 листопада 2019 року у справі №750/6330/17. 
Оцінюючи фактичні обставини справи, а саме склад осіб (орган державної влади та інвалід військової служби), тривалість порушення прав ОСОБА_1 (біля п`яти років), систематичний характер порушень (повторюваність відмови у виплаті допомоги, незважаючи на вирішення спора судом), характер виплати (грошова допомога, пов`язана з інвалідністю, що є необхідною для лікування), а також вік та стан здоров`я позивача, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що душевний та фізичний стан ОСОБА_1 внаслідок тривалого заперечення його прав перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідачів, а отже, завдали йому моральної шкоди, відшкодування якої є загальноприйнятою практикою Європейського Суду.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд зазначив критерії та вказав принцип розрахунку ( по 3 000 грн. за кожен рік порушення права позивача).
Разом з тим, апеляційний суд вважає необхідним додатково врахувати враховує, що застосування правил статті 625 ЦК вже є особливою мірою відповідальності МО України та Миколаївського ОВК за прострочення виплат грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнових прав та відшкодування втрат від знецінення грошових коштів, та мірою компенсації тривалих очікувань потерпілої особи.
Враховуючи конкретні обставини справи та дійсні причини затримки у виплаті коштів, апеляційний суд вважає розумним та справедливим зменшення розміру компенсації моральної шкоди з МО України – до 3 000 грн. та з Миколаївського ОВК (Миколаївського ТЦКтаСП) - до 5 000 грн. 

Оскільки апеляційні скарги МО України та ОСОБА_2 не містять доводів, які би спростовували висновки суду та доводили би порушення норм цивільного та процесуального законодавства, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення, але, враховуючи вищевикладене, вважає необхідним судове рішення змінити.
Керуючись статями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги Миколаївського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки та Міністерства оборони України задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2020 року в частині стягнення моральної шкоди змінити, зменшивши стягнення на користь ОСОБА_1 з Міністерства оборони України моральної шкоди з 6 000 грн. до 3 000 грн. та з ІНФОРМАЦІЯ_1 , правонаступником якого є Миколаївський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, моральної шкоди з 10 000 грн. до 5 000 грн.
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        О.О.Данилова

Судді:                                                В.В.Коломієць 

Н.О.Шаманська

---------------------------------
повну постанову складено 22 березня 2021 року