Ухвала 
 
05 лютого 2021 року 
м. Київ
 
справа № 522/9429/15-ц
провадження № 61-966ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський», про визнання незаконним та скасування рішення, усунення перешкод, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський», про визнання незаконним та скасування рішення, усунення перешкод. 
 
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 . У цьому самому будинку у квартирі АДРЕСА_2 мешкає сусідка ОСОБА_2 , яка пошкодила та демонтувала стояк холодної води. 
 
ОСОБА_2 належить на праві власності підсобне приміщення площею 27,5 кв.м. у будинку АДРЕСА_3 , на яке Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради видано 28 лютого 2002 року свідоцтво про право власності. 
 
Позивач просила визнати незаконним та скасувати п.1.2 розпорядження голови Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 11 лютого 2002 року за № 111 «Про відчуження нежитлових приміщень», яким продано власнику квартири АДРЕСА_4 індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді підсобного приміщення площею 27,5 кв.м., у зв`язку з чим анулювати і вважати недійсним договір купівлі-продажу від 28 лютого 2002 року № 3877 та акт прийому-передачі № 27 від 04 березня 2002 року. 
 
Визнати недійсним свідоцтво про право власності на підсобне приміщення загальною площею 27,5 кв.м. у будинку АДРЕСА_3 , яке видано Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28 лютого 2002 року № 3877, акту прийому-передачі № 27 від 04 березня 2002 року, розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 11 лютого 2002 року за № 111. 
 
Усунути перешкоди в здійснені позивачем права власності та користування сантехнічним обладнанням у постачанні води в належній позивачу на праві власності квартири АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати мережу водопостачання та водовідведення, яка розміщена у квартирі АДРЕСА_4 , та провести зазначені мережі шляхом початкового підключення окремої водопровідної труби на другий поверх до квартири АДРЕСА_5 власника ОСОБА_1 у цьому ж будинку згідно з геодезичною зйомкою 1992 року, проекту розподілу і первісного підключення водопровідної мережі по квартирах будинку АДРЕСА_3 , за власні кошти із залученням спеціалістів - Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський».
 
Зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок привести самовільно реконструйовану квартиру АДРЕСА_4 до первісного стану згідно з технічною документацією на будинок та знести самовільно зведені прибудови № 6 (кухню), загальною площею 6,20 кв.м., № 9 (кімнату), загальною площею 13,3 кв.м.
 
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 18 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено. 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
 
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.
 
За правилом пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом спору у цій справі є вимоги немайнового характеру, вирішення яких не представляють складності у зв`язку зі сталістю законодавства України та судової практики. Ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей. Тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову та складність зазначеної справи, а також враховано, що касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. 
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, узгоджуються із положеннями Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до Рекомендації № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07  лютого 1995 року рекомендовано державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключають з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягнення таких цілей. 
 
Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. 
 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
 
З урахуванням викладеного, оскільки оскаржувані заявником рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2020 року та постанова Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року ухвалені у  малозначній справі, вони не підлягають касаційному оскарженню і у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Разом з тим, не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
 
На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський», про визнання незаконним та скасування рішення, усунення перешкод.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             Ю. В. Черняк

        І. А. Воробйова

          Р. А. Лідовець