Справа № 127/32446/19
Провадження № 22-ц/801/173/2021
Категорія: 30
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Рибчинський В. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2021 року	Справа № 127/32446/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати 
у цивільних справах:
судді-доповідача Рибчинського В.П.,
суддів Голоти Л.О., Копаничук С.Г.,
за участі секретаря судового засідання Лучицького А.О., Бурко Н.А. та її представника - адвоката Усова А.Ю., Ростаргуєвої А.Х. та її представника - адвоката Ліскова А.І., представника ОСОБА_1 - адвоката Чуприни О.М., розглянувши апеляційні скарги  ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката Ліскова Анатолія Ігоровича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_4 про визнання рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради незаконним та скасування свідоцтва про право власності, 
в с т а н о в и в:
В грудні 2019 року  ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_1 , виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_4 про визнання рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради незаконним, скасування свідоцтва про право власності та визнання договору купівлі - продажу недійсним.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з ОСОБА_1 позивач раніше була в шлюбі. Від сумісного життя в шлюбі мають доньку ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно ордера № 2369 від 26.06.1990 року виданого на підставі рішення Вінницького міськвиконкому від 14.06.1990 року за № 77 їм була надана квартира АДРЕСА_1 . В дану квартиру вони вселились і зареєструвались що підтверджено штампом про реєстрацію в паспорті. 11 лютого 1999 року шлюб було розірвано. Заочним рішенням Вінницького міського суду від 11.07.2017 року по справі № 127\27419\16ц позивача за позовом колишнього чоловіка визнано такою, що втратила право на користування жилою площею в кв. АДРЕСА_1 . Отримавши таке рішення суду ОСОБА_1 терміново приватизував квартиру що підтверджено витягом з рішення міськвиконкому за № 2055 від 14.09.2017 року та свідоцтвом про право власності на житло від 14.09.2017 року. Після приватизації відповідач продав квартиру ОСОБА_4 . Постановою Вінницького апеляційного суду від 08.10.2019 року по справі №127\27419\16ц рішення Вінницького міського суду, яким визнано позивача втратившою право на користування житловою площею в квартирі, було скасоване і постановлене нове рішення, яким відмовлено відповідачу в його позовних вимогах. Вважає, що рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2055 від 14.09.2017 року в частині передачі в приватну власність квартири АДРЕСА_1 порушує усі її права на житло, передбачені нормами матеріального права. Оскільки рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради було передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 лише ОСОБА_1 , чим були порушенні її права на приватизацію, таке рішення підлягає визнанню незаконним, тому свідоцтво про право власності на житло від 14.09.2017 року, яке було видано на підставі вищезазначеного рішення Виконавчого комітету підлягає скасуванню. Крім того, у суду є усі підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2017 року недійсним, оскільки ОСОБА_1 , який був продавцем за договором не мав права відчужувати вищезазначену квартиру, оскільки він набув право власності всупереч вимогам закону. Вищевказаний договір не відповідає вимогам ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним. Просить визнати приватизацію квартири АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власті на дану квартиру від 14.09.2017 року та договір купівлі-продажу даної квартири недійсними та стягнути з ОСОБА_1 понесені витрати.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року позов задоволено.
Визнано рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2055 від 14.09.2017року в частині передачі в приватну власність квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на житло від 14.09.2017 року.
Визнано договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 20.09.2017року недійсним.
Стягнуто з ОСОБА_1 , виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1536,80 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору в рівних частинах.
Не погоджуючись з таким рішенням суду  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Також подав апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Лісков А.І., в якій посилаючись порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
05 лютого 2021 року ОСОБА_3 подала заяву про відмову від позову в частині позовних вимог про визнання договору купівлі - продажу недійсним.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 березня 2021 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року в частині задоволення вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20.09.2017 року недійсним визнато нечинним, провадження в справі за цією вимогою закрито.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що  ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі, який відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 від 12.02.1999 року розірвано.
Згідно копії ордеру № 2369 від 26.06.1990 року, виданого Виконавчим комітетом Ради народних депутатів  м. Вінниця, гр. ОСОБА_1 ,  сім`я якого складається з 3 чоловік, надано право зайняти кімн. НОМЕР_2 загальною жилою площею 27,8 кв. м. в квартирі АДРЕСА_1 . Ордер видано на підставі рішення виконкому міста Вінниці від 14 червня 1990 року № 77. Склад сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - дружина,  ОСОБА_5 - дочка.
Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.07.2017 року визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме:  квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2055 від 14.09.2017 року ОСОБА_1 передано в приватну власність квартиру АДРЕСА_1 .
На підставі даного рішення 14.09.2017 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на житло, згідно якого ОСОБА_1 є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 .
20.09.2017 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В.
Постановою Вінницького апеляційного суду Вінницької області від 08.10.2019 року заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.07.2017 року про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 було скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
07.09.2020 року постановою Верховного Суду постанову Вінницького апеляційного суду від 08.10.2019 року залишено без змін.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.07.2017 року, яким визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним майном, скасовано постановою Вінницького апеляційного суду від 08.10.2019 року, то остання мала право брати участь у приватизації квартири АДРЕСА_1 , а тому рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2055 від 14.09.2017року винесено незаконно.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.
У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, житлові приміщення у гуртожитках (житлові одноквартирні кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів і далі -квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Відповідно до абз. 3 ст. 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Абзацом першим статті 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Статтею 23 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»  передбачено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
Відповідно до ч.5 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»  кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.
Згідно ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою, всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку) в-тому числі, тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
За змістом п. 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків) житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється у приватну власність (спільну сумісну, спільну часткову) за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах, кімнатах у комунальній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх за якими зберігається житло.
Пунктом 18 цього Положення передбачено, що громадянином до органу приватизації подаються:  оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі;  довідка про склад сім`ї та займані приміщення;  копія ордера про надання жилої площі  (копія договору найму жилої площі у гуртожитку);  документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду;  копія документа, що підтверджує право  на пільгові  умови приватизації;  заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.  За неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або піклувальники. Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Якщо дитина віком від 14 до 18 років (настає неповна цивільна дієздатність особи), додатково до заяви додається письмова нотаріально засвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальників.  Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі.
Крім того, п. 19 передбачено, що довідка про склад сім`ї та займані  приміщення береться громадянином на підприємстві (організації), що обслуговує жилий будинок, гуртожиток.  У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які зареєстровані  та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.  У довідці  також вказуються новонароджені, і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно.  Відомості про займані наймачем приміщення та їх площу заповнюють згідно з інвентаризаційними матеріалами, які зберігаються на підприємстві (організації) по обслуговуванню житла. При відсутності інвентаризаційних матеріалів або невідповідності їх інформації фактичному стану, що викликано проведенням ремонту чи реконструкцією будинку (гуртожитку), при необхідності уточнення даних для приватизації (у тому числі нумерації кімнат у гуртожитку) підприємство (організація) по обслуговуванню житла відновлює інвентаризаційні матеріали через бюро технічної інвентаризації.
Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Виходячи з аналізу змісту  ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» в поєднанні з нормами стст.1, 6, 9, 61 ЖК, ст. 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК  права користування цим приміщенням, і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї.
Ухвалюючи рішення про визнання рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради незаконним, скасування свідоцтва про право власності, суд першої інстанції послався на постанову Вінницького апеляційного суду від 08.10.2019 року, яким було скасовано заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.07.2017року, про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним майном. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Лісков А.І. вважає рішення суду першої інстанції незаконним, оскільки воно постановлене з порушенням норм матеріального права, а саме суд першої інстанції не врахував, що передача займаної квартири здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі.
Крім того при оформленні приватизації квартири подається довідка про склад сім`ї, в якій вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з громадянином, який виявив бажання приватизувати квартиру. Вважає, що позивачка вибула на інше постійне місце проживання, а тому втратила право користуванням жилим приміщенням, а у зв`язку із цим втратила право на приватизацію квартири.
Рішення суду апеляційної інстанції від 08.10.2019 року у справі № 127/27419/16-ц вважає таким, що не має преюдиційного значення, так як в даній справі не досліджувалось питання втрати постійного користування приміщенням у зв`язку із вибуттям на інше постійне місце проживання, оскільки це не було підставою позову, хоча саме з цих підстав ОСОБА_3 втратила право користування приміщенням та як наслідок право на приватизацію.
З аналогічних підстав подано апеляційну скаргу відповідачем по справі ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції вимоги апеляційних скарг до уваги не бере. Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі, так і в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.
Крім того, відповідно до п. 18-21 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» при оформленні заяви на приватизацію подається довідка про склад сім`ї, в якій вказуються члени сім`ї, які прописані та мешкають разом з громадянином, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру, а також тимчасово відсутні, за якими зберігається право на житло.
Суд вважає, що ОСОБА_3 не втратила право на користування квартирою, а доводи відповідачв про те, що вона вибула на інше постійне місце проживання не заслуговують на увагу, оскільки як свідчить з пояснень самої ОСОБА_3 вона дійсно деякий час не проживала у спірній квартирі, оскільки доглядала важкохвору матір, однак в квартирі залишились всі її речі, а саме меблі, одежа, у неї були ключі від квартири, вона періодично приходила до квартири, аж до того часу поки не були поміняні замки в дверях, квартиру вона вважає своїм житлом. Крім того в даній квартирі вона була зареєстрована, що підтверджується штампом у паспорті, відповідно до якого вона починаючи з 15 березня 1991 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . Доказів, які б підтверджували вибуття ОСОБА_3 на інше місце проживання суду не надано.
Разом з тим з позовними вимогами про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом звертався саме відповідач по справі ОСОБА_1 і після постановлення 11 липня 2017 року Вінницьким міським судом заочного рішення , яким було визнано ОСОБА_3 такою що втратила право на користування спірною квартирою, та набранням рішенням законної сили звернувся з заявою про приватизацію квартири і в подальшому одноособово її приватизував. Зазначене свідчить, що ОСОБА_3 втратила право на квартиру а також на можливість приватизувати її саме після рішення Вінницького міського суду, яким її визнано такою, що втратила право на користування житлом.
В позовній заяві про визнання ОСОБА_3 такою що втратила право на жило ОСОБА_1 як на підставу позовних вимог вказував, що ОСОБА_3 в квартирі не проживає більше шести місяців, він самостійно несе тягар щодо утримання майна, а тому попросив усунути перешкоди у користуванні житлом та визнати ОСОБА_3 такою що втратила право на користування житлом. Заочним рішенням Вінницького міського суду з даних підстав її було визнано такою що втратила право на житло, однак постановою Вінницького апеляційного суду від 8 жовтня 2019 року заочне рішення було скасоване постановлене нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, оскільки сам факт не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі більш встановленого законом строку не є підставою для визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Відтак, апеляційним судом було відновлено порушене право ОСОБА_3 на користування житловим приміщенням, а саме:  квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення у даній справі має преюдиційне значення, оскільки преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені в рішенні суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. 
Разом з тим доводи представника ОСОБА_1 - адвоката Чуприни О.М. про те, що у позивачки ОСОБА_3 відсутні правові підстави для звернення до суду про визнання приватизації незаконною, оскільки ОСОБА_3 не відновила свою реєстрацію у спірній квартирі після того як вона внаслідок ухвалення заочного рішення Вінницького міського суду була знята з реєстраційного обліку, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_3 звертається за захистом свого порушеного права на житло та права на приватизацію житлового фонду і захист зазначених прав ніяким чином не пов`язаний з відновленням реєстраційного обліку, ще й з урахуванням того що знято її було з обліку поза її волею.
       Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, 
п о с т а н о в и в: 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - адвоката Ліскова Анатолія Ігоровича залишити без задоволення. 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року в частині визнання рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради незаконним та скасування свідоцтва про право власності залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 05 березня 2021 року.        

Суддя-доповідач:                         В.П. Рибчинський
Судді:                                         Л.О. Голота
                                                                       С.Г. Копаничук