Ухвала
 
21 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 382/2287/18
провадження № 61-284ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 164 983,57 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 - на відшкодування моральної шкоди.
 
Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що 12 червня 2018 року близько 17 год. 25 хв. по вулиці Незалежності в місті Яготині Київської області поблизу магазину «Умка», керуючи автомобілем Daewoo-Matis, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 почала рух з території заїзної кишені для паркування автомобілів, для виконання маневру розвороту в напрямку центру міста. При цьому ОСОБА_1 перетнула смугу руху автомобіля Volkswagen-Passat, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під його керуванням, чим грубо порушила вимоги пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, а саме - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, що призвело до зіткнення їх автомобілів. Тобто відповідач створила аварійну ситуацію, за якої він не мав технічної можливості своїми односторонніми діями уникнути дорожньо-транспортної пригоди. Внаслідок цієї пригоди належний йому автомобіль Volkswagen-Passat зазнав значних механічних пошкоджень. Згідно із звітом про вартість матеріального збитку, завданого пошкодженням транспортного засобу, від 12 липня 2018 року № 101/07-ТЗ сума завданих йому матеріальних збитків становить 164 983,97 грн. У висновку експерта за результатами проведення автотехнічного дослідження від 30 серпня 2018 року № 17894/18-52 зазначено, що «в даній дорожній обстановці та при заданих вихідних даних, дії водія автомобіля Daewoo-Matis ОСОБА_1 не відповідали вимогам пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, і з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки та настанням дорожньо-транспортної пригоди».
 
Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 04 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Яготинського районного суду Київської області від 04 червня 2020 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 164 983, 57 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 3 000 - на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
04 січня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Яготинського районного суду Київської області від 04 червня 2020 року.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) -  2 270 грн.
 
Ціна позову  в цій справі становить 174 983,57 грн (164 983,57 грн + 10 000 грн), що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн). Тому справа № 382/2287/18 є малозначною в силу вимог закону.
 
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами б), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваним судовим рішенням (щодо наявності вини у дорожньо-транспортній пригода), при розгляді іншої справи. Крім того, у випадку відмови у відкритті касаційного провадження вона змушена буде нести значні матеріальні збитки, що свідчить про неабияке виняткове значення цієї справи для неї.
 
Посилання ОСОБА_1 на те, що вона позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваним судовим рішенням, при розгляді іншої справи, є безпідставним, оскільки касаційна скарга не містить інформації, при розгляді якої саме іншої справи, вона позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваним судовим рішенням. Тому формальне посилання заявника на відсутність можливості спростувати вказані обставини, не дає підстав для висновку про подання касаційної скарги на підставі підпункту б) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки оцінка судом «винятковості справи» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин в такій скарзі. Обґрунтування поданої в цій справі скарги зводяться до незгоди заявника з результатом розгляду справи. Незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, тому що це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
 
Посилання заявника на неврахування апеляційним судом правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц, в постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2019 року у справі № 722/1384/15-ц, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 вересня 2020 року у справі № 914/2011/19 та в постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року у справі № 359/5064/15-ц, про те, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається, не заслуговує на увагу, тому що обставини, встановлені апеляційним судом в цій справі, не є тотожними обставинам, встановленим судами у наведених вище судових рішеннях Верховного Суду. Так, у справах № 234/16272/15-ц, № 359/5064/15-ц судами було встановлено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стосовно учасника дорожньо-транспортної пригоди було закрите за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. При цьому в межах провадження у справі про адміністративне правопорушення розглядалися обставини вчинення адміністративного правопорушення, ознаки якого вбачалися в діях учасника дорожньо-транспортної пригоди і були зафіксовані в протоколі про адміністративне правопорушення. Натомість в цій справі встановлено, що в межах провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 розглядалися обставини порушення нею пункту 10.11 Правил дорожнього руху України, тоді як в її діях вбачалися ознаки порушення пункту 10.1 Правил дорожнього руху України. Так, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, вчинене ОСОБА_1 , місцевий суд вказав, що «Як вбачається з висновку експерта щодо питання № 1, з яким не можливо не погодитися, оскільки в процесі руху для водія автомобіля Volkswagen, виникла небезпека руху у вигляді автомобіля Daewoo-Matis, водій якого виконувала розворот, у дорожньо-транспортній ситуації, що склалася нормативні (належні) дії водія ОСОБА_2 , повинні регламентувалися вимогами пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, а дії водія автомобіля Daewoo-Matis, яка виконувала розворот, перетинаючи смугу руху автомобіля Volkswagen, у дорожньо-транспортній ситуації, що склалася, водій автомобіля Daewoo-Matis ОСОБА_1 повинна була діяти відповідно до нормативних вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху України». Оскільки обставини порушення ОСОБА_1 пункту 10.1 Правил дорожнього руху України не були предметом судового розгляду в межах провадження у справі про адміністративне правопорушення, тобто й не було встановлено невинуватості ОСОБА_1 у вчиненні вказаного правопорушення, то безпідставними є доводи касаційної скарги про необхідність застосування вищенаведеного правового висновку Верховного Суду до спірних правовідносин. У справах № 722/1384/15-ц та № 914/2011/19, в яких було застосовано правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року, предмети позовів, підстави позовів та зміст позовних вимог були відмінними від цієї справи.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення в постанові Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко