ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 лютого 2021 року
м. Харків
справа №953/24683/19
провадження №22-ц/818/902/21
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
учасники справи:

позивач: Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»

відповідач: ОСОБА_1 

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 
на рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2020 року у складі судді Зуб Г.А.,-
в с т а н о в и в :

13.12.2019 р. Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» ( далі - КП «ХТМ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнень ( а.с. 63-64) просив стягнути з відповідача за опалення та гарячу воду за період з 01.01.2013 року по 31.10.2019 року в розмірі 63 168,39 грн. 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2020 року позов комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП « ХТМ , заборгованість за опалення та гарячу воду за період з 01.01.2017 року по 31.10.2019р. в розмірі 40021 грн 33 коп. та витрати по оплаті судового збору в розмірі 1217гривень 08 коп. В решті позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , посилаючись на порушенням норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.10.2020 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Зазначає, що висновок суду першої інстанції, що самовільно відключення квартири від мережі централізованого опалення не є підставою для припинення нарахування платежів теплопостачальною організацією не ґрунтується на законі та не відповідає матеріалам справи, оскільки з наданих фотографій вбачається, що на стояках опалення та гарячої води у точках входу до квартири відповідача встановлено пломби, а також в матеріалах справи знаходиться довідка КЖЕП № 4 Київського району м. Харкова від 10.02.2002 , в якій зазначено, що в квартирі відповідача з 1998 року встановлено газову колонку і тому її відключено від гарячого водопостачання. 
У відзиві на апеляційну скаргу КП «ХТМ» просить у задоволені вимог апеляційної скарги відмовити в повному обсязі. 
Відзив обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Звертає увагу на ту обставину, що предметом позову є заборгованість за надані послуги за опалення, нарахування за гарячу воду не проводяться, а щодо відключення від опалення зазначає про те, що відповідно до Наказу Мінрегіону «Про затвердження Порядку відключення споживачів від системи централізованого опалення» відключення від мереж централізованого опалення дозволяється тільки житлового будинку в цілому, а власник квартири не має права самовільно змінювати систему опалення та проводити відключення від мереж централізованого опалення. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що самовільне відключення квартири від мережі централізованого опалення не є підставою для припинення нарахування платежів теплопостачальною організацією, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, оскільки відповідачем та його представником заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, суд задовольняє позов частково в межах строку позовної давності та в межах заявлених позовних вимог та відповідно до наданого позивачем розрахунку, підстав недовіряти якому у суду не має за період з 01.01.2017 року по 31.10.2019 року в розмірі 40021,33 грн..
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ( а.с. 5, 7).
КП «ХТМ» за адресою АДРЕСА_1 на імїя ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Згідно відомості нарахувань та оплати за теплову енергію з урахуванням періоду платежу за особовим рахунком № НОМЕР_1 за період з січня 2013 року по вересень 2019 року обліковується заборгованість за опалення 93 кв.м. та гарячу воду в умі 69503,69 грн.( а.с.4).
Згідно акту обстеження від 29.06.2020 р. за № 174/10050 КП «ХТМ» встановлено « мовою оригіналу) «горячевводный трубопровод полностью демонтирован и зашит гипсокартоном. В кухне установлена газовая колонка. Абонент уведомлен о проверке 1 раз в 3 месяца» ( а.с. 48 – 49).
Згідно довідки КЖЕП-4 Київського району м. Харкова від 10.05.2020, виданій ОСОБА_3 , у кв. АДРЕСА_2 з 1998 року встановлена газова колонка. Квартира відключена від централізованого горячого водопостачання.( а.с. 54)
У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 заявив про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог. ( а.с. 50-51)
На а.с. 68-70 містяться фото, на яких зображено інтерьєр, в якому присутні електичні радіатори.
Як на підставу позовних вимог, КП «Харківські теплові мережі» посилалося на те, ОСОБА_1 має заборгованість за спожиту теплову енергію, яку в добровільному порядку не сплачує. З урахуванням уточнених позовних вимог КП «Харківські теплові мережі» просило суд стягнути з ОСОБА_1 вартість спожитої теплової енергії за опалення за період з 01.01.2013 по 31.10.2019 в сумі 63168,39 грн.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.
Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. 
Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.
Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.
Правила відключення від централізованої системи опалення врегульовано Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України 22.11.2005 N 4, якими передбачено, зокрема, отримання дозволу міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування, технічних умов, відключення об`єкту від централізованого опалення із складанням акту про відключення.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на виконання Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання суду не надано.
Належних та допустимих доказів на виконання Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання відповідачем суду не надано. 
Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Крім того частиною 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача, за відсутності іншого погодженого строку, сплачувати отримані житлово-комунальні послуги щомісяця.
Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.
За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити послуги з теплопостачання виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.
Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості з відповідача відповідає вимогам закону та матеріалам справи. 
Відповідач, не заперечуючи проти розміру заборгованості, наполягав на застосуванні строків позовної давності до спірних правовідносин, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Відповідно до вимог ст. 257, п. 4 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Враховуючи, що відповідачі заявили клопотання про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме: про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01.01.2017 року по 31.10.2019 року в розмірі 40021,33 грн.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384,389,390 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді: Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина