ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

2 лютого 2021 року
м. Чернівці
справа № 727/2282/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинака О. О. 
суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.
секретар Конецька Д.Г.

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»
відповідачі  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 

апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 вересня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Чебан В.М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В березні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТзОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом.
Позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на його користь проценти на тіло кредиту в сумі 114 574 гривні 96 копійок за період з 2 лютого 2014 року по 2 травня 2018 року, проценти на відсотки, комісію та пеню в сумі 2 234 гривні 90 копійок за період з 2 лютого 2014 року по 27 липня 2015 року та інфляційні втрати в сумі 125 708 гривень 22 копійки за період з березня 2014 року по квітень 2018 року відповідно до правил статті 625 ЦК.
Посилався на те, що 31 жовтня 2005 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі – ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №2870. Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав кредит в сумі 32 500 доларів США.
В забезпечення умов виконання вказаного кредитного договору між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №2881.
17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про відступлення прав вимоги до боржників за кредитним договором від 31 жовтня 2005 року, №2870.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 грудня 2014 року стягнуто з боржників на користь позивача борг за кредитним договором від 31 жовтня 2005 року №2870 в сумі 231 032 гривні 26 копійок.
Позивач вважав, що у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, у нього виникло право на стягнення процентів та інфляційних втрат відповідно до правил статті 625 ЦК України.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 вересня 2020 року стягнуто в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість у розмірі 21 096 гривень 78 копійок, а саме: 14 606 гривень 26 копійок - заборгованість за процентами за період з 1 березня 2017 року по 2 травня 2018 року нараховані на тіло кредиту та 6 490 гривень 52 копійки – інфляційні втрати за період з березня 2017 року по квітень 2018 року на всю суму заборгованості визначену рішенням суду.
Ухвалюючи рішення в частині відмови в позові, суд виходив з того, що звернувшись у 2014 році до Шевченківського районного суду міста Чернівці з позовом до відповідачів про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач змінив строк виконання зобов`язання.
Позивач просить стягнути з відповідачів інфляційні втрати і проценти за період понад три роки, а тому заявлені відповідачем вимоги про застосування строків позовної давності є обґрунтованими.
Переривання строку позовної давності відбулось поза межами загального трирічного строку позовної давності.
Проценти та інфляційні втрати згідно вимог статті 625 ЦК України підлягають стягненню за період з 11 березня 2017 року (три роки перед датою звернення до суду) по 2 травня 2018 року (дата виконання рішення суду).
Не підлягає стягненню з відповідачів проценти за період з 2 квітня 2014 року по 28 липня 2015 року нараховані на відсотки, комісію та пеню, оскільки такі вимоги заявлені поза межами строків позовної давності.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ТзОВ «Кредитні ініціативи» просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові на загальну суму 221 421 гривень 30 копійок скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення в частині відмови в позові з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначав, що суд першої інстанції не врахував, що кінцевим днем строку повернення кредиту та відсотків є 30 жовтня 2025 року. За кредитним договором сторони погодили сплату процентів за неправомірне користування кредитом в розмірі 24 проценти річних, стягнення інфляційних втрат та передбачили позовну давність тривалістю в 10 років.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу. 
Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Вважав аргументи апеляційної скарги безпідставними.
Зазначав, що суд першої інстанції правильно врахував положення закону щодо строку позовної давності.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій 
1 жовтня 2005 року Закрите акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»  та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №2870. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 32 500 доларів США та зобов`язався повернути наданий кредит і сплатити  відсотки за користування ним в сумі, строки та на умовах, що передбачені  договором (а.с.6-13).
В забезпечення виконання зобов`язань позичальника, що випливають з кредитного договору, 1 листопада 2005 року ЗАТ «Акціонерний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки №2881. Відповідно до вказаного договору поруки ОСОБА_2 , як поручитель поручилася за виконання ОСОБА_1 обов`язків, які виникли на підставі договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому (а.с.16-17).
17 грудня 2012 року між ТзОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було  укладено договір відступлення прав вимоги. Відповідно до умов вказаного договору ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило TзOB «Кредитні ініціативи» права вимоги за кредитним договором №2870 від 31 жовтня 2005 року (а.с.32-43).
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 грудня 2014 року у справі №727/1561/14-ц було достроково стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за договором іпотечного кредиту №2870 від 31 жовтня 2005 року, що станом на 01 лютого 2014 року становила 231 032 гривень 26 копійок та складалася із: заборгованості за кредитом 179 320 гривень 73 копійки, заборгованості по відсотках в сумі 401 65 гривень 54 копійки, пені в сумі 6 266 гривень 3 копійки, заборгованості по комісії 5 279 гривень 96 копійок (а.с.121-122).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Щодо меж оскарження рішення суду першої інстанції
З апеляційної скарги вбачається, що апелянт просив скасувати судове рішення в частині відмови у задоволенні позову.
З рішення суду першої інстанції вбачається, що ним відмовлено в позові про стягнення процентів, які нараховані на тіло кредиту за період з 2 лютого 2014 року по 28 лютого 2017 року в сумі 99 968 гривень 70 копійок, процентів в сумі 2 234 гривні 90 копійок, які нараховані на відсотки, комісію та пеню за період 2 лютого 2014 року по 28 липня 2015 року та інфляційні втрати в сумі 119 217 гривень 70 копійок за період з 1 березня 2014 року по 28 лютого 2017 року, а всього відмовлено у задоволенні вимог на загальну суму 221 421 гривня 30 копійок. Саме цю суму вказує апелянт, обґрунтовуючи межі оскарження в апеляційній скарзі.
З позовної заяви та розрахунку позивача вбачається, що він просив стягнути з відповідачів проценти, які нараховані на тіло кредиту за період з 2 лютого 2014 року по 28 лютого 2017 року в сумі 99 968 гривень 70 копійок, проценти в сумі 2 234 гривні 90 копійок, які нараховані на відсотки, комісію та пеню за період 2 лютого 2014 року по 28 липня 2015 року та інфляційні втрати в сумі 119 217 гривень 70 копійок за період з 1 березня 2014 року по 28 лютого 2017 року.
За період з 1 березня 2017 року по 2 травня 2018 року позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість за процентами, які нараховані на тіло кредиту в сумі 13 036 гривень 31 копійка та за період з березня 2017 року по квітень 2018 року інфляційні втрати в сумі 6490 гривень 52 копійки.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 вересня 2020 року задоволено позов в частині стягнення в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості у розмірі 21 096 гривень 78 копійок, а саме: 14 606 гривень 26 копійок - заборгованість за процентами за період з 1 березня 2017 року по 2 травня 2018 року нараховані на тіло кредиту та 6 490 гривень 52 копійки – інфляційні втрати за період з березня 2017 року по квітень 2018 року на всю суму заборгованості визначену рішенням суду.
З огляду на вказане відсутні підстави вважати, що апелянт оскаржує судове рішення в повному обсязі щодо вимог про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості по процентам та інфляційним втратам за весь період на який було нараховано заборгованість, а саме за період з 2 лютого 2014 року по 2 травня 2018 року.
Згідно частини 1 статті 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.
В матеріалах справи відсутня заява апелянта про зміну чи доповнення апеляційної скарги, яка подана в межах строку на апеляційне оскарження.
Щодо застосування до правовідносин положення закону щодо строку позовної давності
Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. 
Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Такий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 8 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц.
ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про застосування до даних правовідносин положення закону щодо строку позовної давності (а.с.158).
ТзОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовної заявою 4 березня 2020 року (а.с.47).
З заяви про збільшення позовних вимог вбачається, що позивач просив стягнути заборгованість за процентами в сумі 114 574 гривні 96 копійок за період з 2 лютого 2014 року по 2 травня 2018 року, за процентами нарахованими на відсотки, комісію та пеню в сумі 2 234 гривні 90 копійок за період з 2 лютого 2014 року по 27 липня 2015 року та інфляційні втрати в сумі 125 708 гривні 22 копійки за період з березня 2014 року по квітень 2018 року відповідно до правил статті 625 ЦК (а.с.117).
Згідно пункту 5.2.9 договору про іпотечний кредит від 31 жовтня 2005 року вбачається, що у випадку прострочення позичальником виконання зобов`язання по поверненню банку суми боргу за цим договором він зобов`язаний відповідно до статті 625 ЦК України сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу.
Пунктом 6.7 договору про іпотечний кредит від 31 жовтня 2005 року передбачено, що будь-які протиріччя, що можуть виникнути між сторонами про виконанні умов цього договору, вирішуються шляхом переговорів між ними, а у випадку недосягнення згоду – у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України. При цьому строк позовної давності встановлюється тривалістю у 10 років.
З огляду на вказане сторони в договорі передбачили умови щодо стягнення інфляційних втрат на користь позивача та встановили строк позовної давності у даному випадку тривалістю 10 років.
Умовами договору не передбачено стягнення трьох процентів відповідно до статті 625 ЦПК України, а тому до вказаних вимог слід застосувати строк позовної давності відповідно до вимог закону тривалістю три роки.
Отже, правильним є стягнення процентів за період з 4 березня 2017 року по 2 травня 2018 року та інфляційних втрат відповідно до вимог статті 625 ЦК України за період з 1 березня 2014 року по 30 квітня 2018 року.
Апеляційний суд бере до уваги те, що судове рішення в частині стягнення процентів за період з 1 березня по 3 березня 2017 року апелянтом не оскаржено.
Помилковим є аргумент ОСОБА_1 про відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат в межах збільшеного строку позовної давності терміном 10 років.
Частиною першою статті 259 ЦК України визначено, що позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Апеляційний суд вважає, що строк позовної давності за вказаними вимогами про стягнення інфляційних втрат був збільшений за домовленістю сторін договору до десяти років, і цей строк станом на момент звернення позивача до суду не закінчився. Вказане підтверджується положеннями пункту 6.7 договору про іпотечний кредит від 31 жовтня 2005 року.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 5 жовтня 2020 року у справі №263/11337/19.
Щодо вимог про стягнення процентів відповідно до правил статті 625 ЦК України в сумі 2 234 гривні 90 копійок, які нараховані на відсотки, комісію та пеню, за період з 2 лютого 2014 року по 28 липня 2015 року
Апеляційний суд вважає правильним висновок суду про те, що в позові про стягнення трьох процентів, які нараховані на відсотки, комісію та пеню,в сумі 2 234 гривні 90 копійок слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про застосування до даних правовідносин положення закону щодо строку позовної давності (а.с.158).
ТзОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовною заявою 4 березня 2020 року (а.с.47).
Отже, позов про стягнення процентів відповідно до правил статті 625 ЦК України в сумі 2 234 гривні 90 копійок, які нараховані на відсотки, комісію та пеню за період з 2 лютого 2014 року по 28 липня 2015 року був поданий поза межами строку позовної давності, який сплив 28 липня 2018 року.
Щодо вимог про стягнення процентів відповідно до правил статті 625 ЦПК України, які на раховані на тіло кредиту, за період з 2 лютого 2014 року по 28 лютого 2017 року в сумі 99 968 гривень 70 копійок
Помилковим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про стягнення процентів відповідно до правил статті 625 ЦПК України за період з 2 лютого 2014 року по 28 лютого 2017 року в сумі 99 968 гривень 70 копійок, які нараховані на тіло кредиту, у зв`язку з пропуском строку позовної давності з огляду на наступне.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
За змістом статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають в його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».
У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зазначено, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 12 грудня 2014 року по справі №727/1561/14-ц було достроково стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за договором іпотечного кредиту №2870 від 31 жовтня 2005 року, що станом на 1 лютого 2014 року складала 231 032 гривні 26 копійок та складалася із: заборгованості за кредитом в сумі 179 320 гривень 73 копійки, заборгованості по відсотках в сумі 401 65 гривень 54 копійки, пені в сумі 6 266 гривень 3 копійки, заборгованості по комісії в сумі 5 279 гривень 96 копійок. Отже, кредитор скористався правом дострокової вимоги погашення заборгованості за кредитним договором, яке передбачено частиною 2 статті 1050 ЦК України та змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору.
Згідно пункту 3.4 договору про іпотечний кредит №2870 від 31 жовтня 2005 року вбачається, що у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту (пункту 2.4 цього договору), він сплачує проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи з процентної ставки в розмірі 24 відсотка річних в доларах США, порядок нарахування та сплати яких визначається відповідно до п.п.3.2 та 3.3 цього договору.
Відповідно до пункту 2.4 договору про іпотечний кредит №2870 від 31 жовтня 2005 року вбачається, що кінцевим терміном повернення кредиту та відсотків за ним зазначено не пізніше 30 жовтня 2025 року.
З огляду на вказане позичальник не порушив строк повернення кредиту встановленого договором, оскільки такий строк визначений «не пізніше 30 жовтня 2025 року». Сторони не передбачили у договорі про іпотечний кредит умов щодо розміру процентів річних від простроченої суми відповідно до правил статті 625 ЦК України у разі звернення до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості та зміни у зв`язку з цим терміну погашення кредиту.
Отже, до вказаних правовідносин слід застосовувати розмір процентів, передбачений у частині 2 статті 625 ЦК України, а саме 3 проценти річних.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц вказано, що 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Розрахунковий період	Кількість днів у періоді	Сума заборгованості	Погашення заборгованості	Сума трьох процентів річних за відповідний період	Розрахунок	
02.02.2014-29.06.2015	513	231 032,26	50000	9741,33	231032,26х513х3/100/365	
30.06.2015-26.07.2015	27	181 032,26	37000	401,74	181032,26х27х3/100/365	
27.07.2015-20.09.2015	56	144 032,26	9200	662,94	144032,26х56х3/100/365	
21.09.2015-22.11.2015	63	134 832,26	18000	698,17	134832,26х63х3/100/365	
23.11.2015-15.12.2015	23	116 832,26	10000	220,86	116832,26х23х3/100/365	
16.12.2015-07.06.2016	175	106 832,26	20000	1536,63	106832,26х175х3/100/365	
08.06.2016-05.07.2016	28	86 832,26	14000	199,83	86832,26х28х3/100/365	
06.07.2016-20.11.2016	138	72 832,26	10000	826,10	72832,26х138х3/100/365	
21.11.2016-28.02.2017	100	62 832,26	13000	516,43	62832,26х103х3/100/365	
  	  	  	Всього:	14804,04	  	

З матеріалів справи вбачається, що апелянт оскаржує судове рішення, яким відмовлено в позові про стягнення процентів відповідно до правил статті 625 ЦК України в сумі 99 968 гривень 70 копійок, які нараховані на тіло кредиту за період з 2 лютого 2015 року по 28 лютого 2017 року.
Апеляційний суд, переглядаючи судове рішення у зазначеній частині, вважає, що в позові про стягнення процентів відповідно до правил частини 2 статті 625 ЦК України, які нараховані на тіло кредиту за період з 2 лютого 2014 року по 3 березня 2017 року в сумі 14804 гривні 4 копійки слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.
В позові про стягнення процентів відповідно до правил частини 2 статті 625 ЦК України, які нараховані на тіло кредиту в сумі 85 164 гривень 30 копійок слід відмовити за його безпідставністю.
Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат відповідно до правил статті 625 ЦПК України та умов кредитного договору
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 7 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).
Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.
Водночас, частиною першою статті 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Частиною п`ятою статті 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.
Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.
З метою реалізації Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).
Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).
Статтею 625 ЦК України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення.
Встановлення компетентним органом (Кабінетом Міністрів України) механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що "вартість грошей з індексом інфляції за попередній період" є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період. У математиці це називається послідовність, утворена за певною закономірністю.
У судовій практиці часто виникають проблеми із застосуванням механізму розрахунку інфляційних збитків у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу. З огляду на таке, касаційний суд вважає за доцільне роз`яснити, що при зменшенні суми боргу у конкретному місяці "А" на певну суму (до прикладу 100 грн.), до уваги приймається сума боргу на початок розрахункового періоду "Х", помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу " і-1"), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн.) Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою:
"Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ",
де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).
А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).
У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100%.
Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.
Суд зазначає, що такий спосіб розрахунку інфляції за статтею 625 ЦК України з точки зору математичного підходу не є єдиним, але вбачається найбільш простим для застосування юристами.
Отже, при зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).
Розрахунковий період	Залишок боргу на початок розрахункового періоду, Х	Сума погашення боргу	Індекс інфляції, і	Залишок основного боргу з інфляційною складовою, ЗБ	Розрахунок	Інфляційні втрати за вказаний період	
Березень 2014 року - червень 2015 року	231032,26	50000	174,30	402698,32	231032,26*174,30%=402689,23-231032,26	171666,06	
Липень 2015 року	352698,32	37000	99	349171,33	352698,31*99%=349171,33-352698,31	-3526,98	
Серпень - вересень 2015 року	312171,33	9200	101,48	316796,46	312171,33*101,48%=316796,46-312171,33	4625,13	
Жовтень-листопад 2015 року	307596,46	18000	100,67	309669,66	307596,46*100,67%=309669,66-307596,46	2073,20	
Грудень 2015 року	291669,66	10000	100,70	293711,35	291669,66*100,7%=293711,35-291669,66	2041,69	
Січень - червень 2016 року	283711,35	20000	104,95	297751,23	283711,35*104,95%=297751,23-283711,35	14039,88	
Липень 2016 року	277751,23	14000	99,9	277473,47	277751,23*99,9%=277473,47-277751,23	-277,75	
Серпень - листопад 2016 року	263473,47	10000	106,21	279847,05	263473,47*106,21%=279847,05-263473,47	16373,57	
Грудень 2016 року - лютий 2017 року	269847,05	  	103,03	278023,41	269847,05*103,03%=278023,41-269847,05	8176,36	
  	  	  	  	  	Всього:	215191,15	

Такий розрахунок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 26 червня 2020 року у справі №905/21/19.
Отже, апеляційним судом встановлено, що за період з 1 березня 2014 року по 28 лютого 2017 року позивач має право на відшкодування інфляційних втрат в сумі 215 191 гривень 15 копійок.
З позовних вимог вбачається, що позивач просив стягнути за вказаний період інфляційні втрати в сумі 119 217 гривень 70 копійок, а тому саме ця сума інфляційних втрат підлягає стягненню за рішенням суду. 
Щодо судових витрат
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З мотивувальної частини судового рішення та рішення суду першої інстанції вбачається, що позов було задоволено на загальну суму 140314 гривні 48 копійок, що становить 57,86 процентів від ціни позову (242518 гривень 8 копійок).
З платіжного доручення №36515 від 26 лютого 2020 року вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 2102 гривні (а.с.2).
З меморіального ордера №37534 від 10 липня 2020 року вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 2021 гривні 50 копійок (а.с.118).
Отже, всього за подання до суду позовної заяви позивачем було сплачено 4123 гривень 50 копійок, хоча повинен був сплатити 3637 гривень 77 копійок.
З меморіального ордера №38579 від 15 листопада 2020 року вбачається, що позивач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 4 981 гривня 98 копійок (а.с.176).
З меморіального ордера №38829 від 14 грудня 2020 року вбачається, що позивач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 475 гривень (а.с.193).
Отже, з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 слід стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» по 2631 гривень 2 копійки з кожного в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Рішення в частині відмови в позові про стягнення процентів, які нараховані на тіло кредиту за період з 2 лютого 2014 року по 28 лютого 2017 року слід змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Рішення в частині відмови в позові про стягнення інфляційних втрат за період з 1 березня 2014 року по 28 лютого 2017 року слід скасувати.
Позов про стягнення інфляційних втрат за період з 1 березня 2014 року по 28 лютого 2017 року задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» інфляційні втрати за період з 1 березня 2014 року по 28 лютого 2017 року в сумі 119 217 гривень 70 копійок.
В решті рішення в частині, яка оскаржується, слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382  ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 вересня 2020 року в частині відмови в позові про стягнення процентів, які нараховані на тіло кредиту за період з 2 лютого 2014 року по 28 лютого 2017 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 вересня 2020 року в частині відмови в позові про стягнення інфляційних втрат за період з 1 березня 2014 року по 28 лютого 2017 року скасувати.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за період з 1 березня 2014 року по 28 лютого 2017 року задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» інфляційні втрати за період з 1 березня 2014 року по 28 лютого 2017 року в сумі 119 217 (сто дев`ятнадцять тисяч двісті сімнадцять) гривень 70 копійок.
В решті рішення в частині, яка оскаржується, залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» 2631 (дві тисячі шістсот тридцять одну) гривню 2 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» 2631 (дві тисячі шістсот тридцять одну) гривню 2 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 4 лютого 2021 року.

Головуючий                                                         О.О. Одинак 

Судді                                                                  М.І. Кулянда 

                                                                       Н.Ю. Половінкіна