ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/1964/21	Головуючий у 1-й інстанції Холява О.І. 	
Провадження № 33/817/170/21 	Доповідач - Коструба Г.І.	
Категорія - ч. 3 ст. 184 КУпАП 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2021 р. Суддя Тернопільського апеляційного суду Коструба Г.І. з участю особи, що притягується до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 , розглянувши 02 квітня 2021 р. в м. Тернополі адміністративну справу відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , такої, що не працює,

                                            В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 лютого 2021 р. ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 184 КУпАП, і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на день винесення постанови складає 1700 грн.
Цією ж постановою стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 454 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову скасувати, а провадження у справі закрити.
Посилається на те, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно неї суд першої інстанції не дотримався вимог ст. ст. 7, 245, 280 КУпАП про всебічне, повне та об`єктивне дослідження обставин вчиненого адміністративного правопорушення.
Вказує, що в порушення вимог ст. 256 КУпАП працівник поліції, який складав протокол про адміністративне правопорушення, не зазначив відомості про свідків, які були присутні з її дочкою у квартирі та про потерпілу.
Наголошує на тому, що при складанні протоколу про адміністративне правопорушення працівник поліції не взяв в неї пояснення.
Посилається на те, що при розгляді справи судом першої інстанції було порушено процедуру підготовки справи до розгляду, оскільки головуючий суддя не приділив належної уваги правильності складання протоколу (відсутності її пояснень в протоколі та відомостей про свідків та потерпілу), що в подальшому слугувало би підставою для направлення адміністративних матеріалів для належного доопрацювання в органи Національної поліції.
Вказує, що в квартирі, крім її дочки, перебували інші неповнолітні особи, однак суд належним чином не з`ясував, хто з присутніх у квартирі голосно кричав, включав музику тощо.
Зазначає, що суд першої інстанції не витребував з навчального закладу характеристику щодо її дочки, не поцікавився її успішністю, участю в позашкільній роботі, а також не витребував характеристику з місця їхнього проживання, що є порушенням вимог п. 3 ст. 278 КУпАП.
Звертає увагу на те, що увечері, напередодні вчинення адміністративного правопорушення, вона знаходилась у свої батьків в с. Почапинці Тернопільського району, яким надавала допомогу по господарству та у зв`язку з поганими погодними умовами (падав сніг) не змогла викликати таксі та повернутись до свого помешкання.
Вказує, що піклується про виховання доньки, її навчання та відпочинок. При цьому зазначає, що зверталась в Тернопільський окружний адміністративний суд з позовом в інтересах своєї дочки ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішень Тернопільської обласної ради і постановою Верховного Суду від 30 грудня 2020 року рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано і передано справу на новий розгляд, тобто вона виконує обов`язки належним чином.
Наголошує на тому, що суд при розгляді справи не викликав та не допитав потерпілу, а отже не з`ясував всі обставини, які мають значення для справи.
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, прихожу до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Так, за положеннями ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Згідно положень ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Положеннями ст. 280 КУпАП регламентовано, що суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення; чи винна дана особа в його вчиненні; чи підлягає вона адміністративній відповідальності; чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність; чи заподіяно майнову шкоду; а також з`ясувати інші підстави для правильного вирішення справи.
Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності встановлений Кодексом України про адміністративне правопорушення.
Відповідно до положень КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення. 
Наявність події та складу правопорушення доводиться шляхом подання доказів.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, нормі стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також іншими документами.
Визнаючи ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 184 КУпАП, суд першої інстанції посилався на дані, які містяться у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАБ №057312 від 25 січня 2021 року, витязі з ІПНП - рапортами інспекторів-чергових Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області Настин В. В., Ліхачевського І. Т. від 01 січня 2021 року, письмовими поясненнями ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , копією письмової заяви ОСОБА_7 від 01 січня 2021 року, копією свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 01 листопада 2006 року. 
Як вбачається з диспозиції ч. 3 ст. 184 КУпАП, адміністративна відповідальність за цією статтею передбачена за вчинення неповнолітніми віком від чотирнадцяти до шістнадцяти років правопорушення, відповідальність за яке передбачено цим Кодексом, крім порушень, передбачених частинами третьою або четвертою статті 173-4 цього Кодексу. 
Тобто, об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 184 КУпАП, полягає в ухиленні батьків від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей, що призвело до вчинення неповнолітніми віком від чотирнадцяти до шістнадцяти років правопорушення, відповідальність за яке передбачена цим Кодексом.
Диспозиція ч. 3 ст. 184 КУпАП є бланкетною і лише описує безпосередньо саме правопорушення, але для повного визначення ознак цього правопорушення відсилає до інших галузей права, тобто відсилає до інших нормативних актів чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки осіб щодо виховання дітей. Зокрема, така норма має загальний і конкретизований зміст. Загальний зміст бланкетної диспозиції передається словесно-документною формою відповідної статті КУпАП і в обов`язковому порядку включає положення інших нормативно-правових актів. Із загальним змістом бланкетної диспозиції пов`язане визначення діяння як правопорушення певного виду та встановлення за нього адміністративної відповідальності, а конкретизований зміст цієї диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює адміністративно-правову норму більш конкретним змістом. 
Згідно ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення, крім іншого, зазначаються: місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; інші відомості, необхідні для вирішення справи. 
Як вбачається зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ №057312 від 25 січня 2021 року, який був покладений в основу обвинувачення громадянки ОСОБА_1 , остання не займається належним вихованням своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що виразилось в тому, що 01 січня 2021 року близько 04.00 год. ОСОБА_2 , перебуваючи за місцем проживання по АДРЕСА_1 , порушувала тишу, а саме голосно слухала музику та розмовляла, чим порушувала спокій громадян та вимоги ст. 23 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», за що відповідальність для ОСОБА_1 передбачена ч. 3 ст. 184 КУпАП. 
Однак статтею 23 вищенаведеного Закону передбачено забезпечення радіаційної безпеки, а не порушення тиші шляхом голосного прослуховування музики і спілкування та створення цим наднормового шуму. 
Зокрема, до вимог цієї статті віднесено те, що підприємства, установи, організації, що виробляють, зберігають, транспортують, використовують радіоактивні речовини та джерела іонізуючих випромінювань, здійснюють їх захоронення, знищення чи утилізацію, зобов`язані дотримувати норм радіаційної безпеки, відповідних санітарних правил, а також норм, установлених іншими актами законодавства, що містять вимоги радіаційної безпеки. Роботи з радіоактивними речовинами та іншими джерелами іонізуючих випромінювань здійснюються з дозволу державної санітарно-епідеміологічної служби та інших державних органів відповідно до закону. Випадки порушень норм радіаційної безпеки, санітарних правил роботи з радіоактивними речовинами, іншими джерелами іонізуючих випромінювань, а також радіаційні аварії підлягають обов`язковому розслідуванню за участю посадових осіб, які здійснюють державний санітарно-епідеміологічний нагляд.
Відтак, незважаючи на відсутність у протоколі про адміністративне правопорушення належного посилання на конкретну норму закону, яку порушила її донька, що є обов`язковою складовою об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 184 КУпАП, суддя суду першої інстанції визнав ОСОБА_1 винною у невиконанні обов`язків щодо виховання дітей та вчиненні правопорушення за обставин, зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення, і наклав на останню адміністративне стягнення, визначене санкцією цієї частини статті, що прямо суперечить принципу правової визначеності, закріпленому у численних рішеннях ЄСПЛ (п. 31 рішення від 28.10.2003 у справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), заява № 589973/00); п. 109 рішення від 13.12.2001 у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia v. Moldova), заява № 45701/99); п. 54 рішення від 23.09.1998 у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom), згідно яких «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку».
Зокрема, ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (п. 33 рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V).
На національному рівні КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5). 
З огляду на вищенаведене, з урахуванням практики ЄСПЛ та відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, приходжу до висновку, що факт вчинення останньою правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 184 КУпАП, не доведений. 
Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі.
Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, виходячи з принципу, зазначеному у ст. 62 Конституції України про те, що будь-яке обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, - приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є обґрунтованими та наявні підстави для скасування постанови суду з прийняттям нового судового рішення про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 184 КУпАП. 
Керуючись п. 1 ст. 247, ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 лютого 2021 р. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 184 КУпАП скасувати, провадження у справі щодо неї в зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення закрити.
Постанова Апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Тернопільського 
апеляційного суду Г. І. Коструба