ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

29 січня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/12446/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Суховарова А.В., Головко О.В.,     
розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 року в адміністративній справі (суддя у 1 інстанції Єфанова О.В.) за позовом  ОСОБА_1  до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 по 2017 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17 серпня 2017 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 по 2017 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17 серпня 2017 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що станом на день прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідач протиправно не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 року у задоволені позову відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що надання додаткової відпустки пов`язано виключно з наданням статусу учасника бойових дій, який позивач отримав вже після звільнення з військової служби.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позов. 
Колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга обґрунтована аналогічними доводами що і адміністративний позов. 
В відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
Справа судом розглянута  в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національній гвардії України на посаді начальника відділення бойової та спеціальної підготовки.
Наказом командувача Національної гвардії України від 03.08.2017 року № 105 о/с останнього було звільнено з військової служби за п. «б» (за станом здоров`я) ч.6  ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ.
З 17.08.2017 року позивача було виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 17.08.2017 №202 (по стройовій частині). 
Зазначеним наказом було, зокрема, передбачено виплатити позивачу:
- одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;
- премію за період з 01 по 17 серпня 2017 року в розмірі 525 відсотків посадового окладу.
Також з матеріалів справи слідує, що 29.01.2016 комісією Головного управління Національної гвардії України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій ОСОБА_2 , відмовлено у наданні відповідного статусу.
Доказів оскарження вказаного рішення та його скасування суду не надано.
Позивач набув статусу учасника бойових дій у 2018 році (посвідчення учасника бойових дій НОМЕР_2 від 17.01.2018 року). 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає.
Згідно з пунктом 12  статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки»  передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки»  учасникам бойових дій надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Абзацом третім пункту 14  статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17  статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18  статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски, проте  Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  не містить положення щодо припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Крім того у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на отримання відповідної соціальної гарантії, передбаченою чинним законодавством України, яке може бути реалізовано особою в один із таких способів:
1) безпосереднє отримання відпустки після закінчення особливого періоду; 
2) отримання грошової компенсації за невикористану відпустку.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби останнім має бути виплачена компенсація за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач набув статусу учасника бойових дій з 17 січня 2018 року, що підтверджується посвідченням   НОМЕР_2 від 17.01.2018, а звільнений з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардій України від 17.08.2017 № 202 (по стройовій частині).
Таким чином, оскільки в період з 2014 по 2017 роки позивач не мав статусу учасника бойових дій, то на момент звільнення у нього було відсутнє право на додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 статті 12 Закону України «Про соціальний статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Зважаючи на вищезазначені обставини справи, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що надання додаткової відпустки пов`язано виключно з наданням статусу учасника бойових дій, який позивач отримав вже після звільнення з військової служби.
Надаючи оцінку доводам апелянта колегія суддів зауважує, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по зразковій справі № 620/4218/18, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі, стосується позивача, який на час звільнення з військової служби мав статус учасника бойових дій. Проте у справі, що розглядається, як зазначалося, позивач отримав статус учасника бойових дій після звільнення з військової служби, а отже у цій справі інші фактичні обставини.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та норми процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями  241-245,  250,  315,  316,  321,  322,  327,  329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
   
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               суддя                                                                      О.В. Головко