Постанова                                      
Іменем України                                 
 
24 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 526/489/19
провадження № 61-16247св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - приватне акціонерне товариство «Гадяцьке бурякогосподарство», 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Гадяцьке бурякогосподарство» - Грицика Геннадія Олексійовича на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 01 червня 2020 року у складі судді Тищенко Л. І. та постанову Полтавського апеляційного суду           від 01 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Карпушина Г. Л., Одринської Т. В.,

 

 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Гадяцьке бурякогосподарство» (далі -                      ПрАТ «Гадяцьке бурякогосподарство») про визнання недійсними додаткових угод до договорів оренди землі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є власником двох земельних ділянок площею 1,9201 га кожна, з кадастровими номерами 5320484700:00:006:0380 та 5320484700:00:006:0381, які знаходяться на території Мартинівської сільської ради Гадяцького району.
Вказані земельні ділянки він успадкував після смерті баби ОСОБА_2 .
Вказував, що йому стало відомо, що 03 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ПрАТ «Гадяцьке бурякогосподарство» в особі директора                    ОСОБА_3 укладено договір оренди земельної ділянки площею 1,9201 га, яка знаходиться на території Мартинівської сільської ради Гадяцького району з кадастровим номером 5320484700:00:006:0381, який зареєстрований у Гадяцькому райвідділі Полтавської регіональної філії Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис                             № 40835900536 від 04 березня 2008 року, а 05 квітня 2016 року укладено додаткову угоду до вказаного договору, згідно якої продовжено термін дії оренди земельної ділянки до 31 грудня 2037 року.
Також 03 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ПрАТ «Гадяцьке бурякогосподарство» в особі директора ОСОБА_3 укладено договір оренди земельної ділянки площею 1,9201 га, яка знаходиться на території Мартинівської сільської ради Гадяцького району з кадастровим номером 5320484700:00:006:0380, який зареєстрований у Гадяцькому райвідділі Полтавської регіональної філії Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис № 40835900535 від 04 березня 2008 року, а 05 квітня 2016 року укладено додаткову угоду до вказаного договору, згідно якої продовжено термін дії оренди земельної ділянки до 31 грудня 2037 року.
Посилався на те, що йому стало відомо, що додаткових угод до договорів оренди земельних ділянок ОСОБА_2 не підписувала і про продовження терміну дії договорів до 31 грудня 2037 року їй відомо не було, що вказує на те, що підписи у вказаних додаткових угодах підроблені.
У зв`язку з цим, він звернувся до Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області із заявою про вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 358 КК України.
На підставі його заяви про вчинення злочину відкрите кримінальне провадження за №12019170130000020 від 08 січня 2019 року, в рамках якого проводилася почеркознавча експертиза.
З висновку експерта від 19 лютого 2019 року № 236, копію якого він отримав в Гадяцькому ВП ГУНП в Полтавській області, вбачається, що підписи в графі «Орендодавець», що в розділі «Реквізити сторін» в додаткових угодах                         від 05 квітня 2016 року до договорів оренди земельних ділянок з кадастровими номерами 5320484700:00:006:0380 та 5320484700:00:006:0381, виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою.
Посилаючись на вищевикладене, позивач просив визнати недійсними додаткові угоди до договорів оренди стосовно земельних ділянок площею 1,9201 га кожна, які знаходяться на території Мартинівської сільської ради Гадяцькогорайону з кадастровим номером 5320484700:00:006:0380 та кадастровим номером 5320484700:00:006:0381, укладені між ПрАТ «Гадяцьке бурякогосподарство» та ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 01 червня              2020 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки  № 793 37/1 від 05 квітня 2016 року щодо земельної ділянки площею 1,9201 га, яка знаходиться на території Мартинівської сільської ради Гадяцького району Полтавської області з кадастровим номером 5320484700:00:006:0380, укладену між ПрАТ «Гадяцьке бурякогосподарство» та померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 
Визнано недійсною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки  № 794 37/2 від 05 квітня 2016 року щодо земельної ділянки площею 1,9201 га, яка знаходиться на території Мартинівської сільської ради Гадяцького району Полтавської області з кадастровим номером 5320484700:00:006:0381, укладену між ПАТ «Гадяцьке бурякогосподарство» та померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .
Вирішено питання щодо судових витрат.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що оскільки двома почеркознавчими експертизами встановлено, що додаткові угоди до договорів оренди землі, укладені від імені ОСОБА_2 , підписані не нею, а іншою особою, тому спірні додаткові угоди було укладено без її волевиявлення й вони мають бути визнані недійсними відповідно до частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

 

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У листопаді 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ПрАТ «Гадяцьке бурякогосподарство» - Грицика Г. О.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 лютого 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ПрАТ «Гадяцьке бурякогосподарство», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 та постанови Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 752/17638/13-ц, провадження № 61-21220св18 (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Узагальнені доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій в основу судових рішень поклали висновок комісійної судово-почеркознавчої експертизи від 27 листопада 2019 року № 16320 та встановили обставини на підставі вказаного доказу, однак вказаний висновок отриманий з порушенням норм процесуального права.
Також заявник незгодний із тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги надіслані відповідачем на електронну пошту додаткові доводи.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ПрАТ «Гадяцьке бурякогосподарство» - Грицика Г. О. від ОСОБА_1 , у якому вказано, що судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
05 квітня 2016 року від імені орендодавця ОСОБА_2 та орендаря            ПрАТ «Гадяцьке бурякогосподарство» укладено додаткові угоди до договору оренди земельної ділянки за № 793 37/1 та № 794 37/2 щодо земельних ділянок площею 1,9201 га кожна, які знаходяться на території Мартинівської сільської ради Гадяцького району Полтавської області з кадастровим номером 5320484700:00:006:0380 та кадастровим номером 5320484700:00:006:0381.
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Мартинівської сільської ради Гадяцького району Полтавської області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла                ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Як вбачається з свідоцтв про право на спадщину за законом від 23 жовтня 2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області Заєць Н. М. та зареєстрованих у реєстрі за № 2207 та № 2209, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , успадкував після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 земельні ділянки площею 1,9201 га кожна, розташовані на території Мартинівської сільської ради Гадяцького району Полтавської області, цільове призначення земельних ділянок - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер відповідно 5320484700:00:006:0380 та 5320484700:00:006:0381.
 
Відповідно до висновку експерта № 236 від 19 лютого 2019 року, складеного на підставі ухвали слідчого судді Гадяцького районного суду Полтавської області від 08 лютого 2019 року за клопотанням заступника начальника СВ Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області Паю Я. О. у кримінальному провадженні за № 12019170130000020 від 08 січня 2019 року, за результатами проведення вказаної експертизи встановлено, що підпис в графі «Орендодавець», що в розділі «Реквізити сторін» в додатковій угоді             від 05 квітня 2016 року до договору оренди земельної ділянки кадастровий номер 5320484700:00:006:0381, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою; підпис в графі «Орендодавець», що в розділі «Реквізити сторін» в додатковій угоді від 05 квітня 2016 року до договору оренди земельної ділянки кадастровий номер 5320484700:00:006:0380, виконаний не            ОСОБА_2 , а іншою особою.
 
Постановою заступника начальника СВ Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області Паю Я.О. від 25 лютого 2019 року про закриття кримінального провадження, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12019170130000020 від 08 січня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з тим, що потерпілий ОСОБА_1 21 лютого 2019 року написав заяву про закриття даного кримінального провадження, оскільки вказаний спір він буде вирішувати у цивільному порядку.
 
Представником відповідача було заявлено клопотання про призначення комісійної почеркознавчої експертизи додаткових угод від 05 квітня            2016 року до договорів оренди земельних ділянок кадастровий номер 5320484700:00:006:0381 та кадастровий номер 5320484700:00:006:0380.
16 липня 2019 року Гадяцьким районним судом Полтавської області призначено у справі комісійну почеркознавчу експертизу.
 
Для проведення експертизи експертам надані оригінали оспорюваних додаткових угод, а також оригінали актів приймання - передачі земельної ділянки № 793 та № 794 від 05 квітня 2016 року, завірену копію довіреності від 11 серпня 2017 року, посвідчену від імені ОСОБА_2 секретарем Мартинівської сільської ради, зареєстровану в реєстрі під № 43, завірену копію заповіту від 15 березня 2016 року, посвідченого від імені                 ОСОБА_2 секретарем Мартинівської сільської ради, зареєстрованого в реєстрі під № 05, завірену копію витягу з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування на 2016 рік Мартинівської сільської ради, завірену копію витягу з реєстру для реєстрації довіреностей на             2017-2019 роки Мартинівської сільської ради, оригінали відомостей на виплату грошей № ВпП-000246 за 2005 рік та № ВпП-00013 за 2017 рік, оригінал підшивки відомостей «Каса і банк» за серпень місяць 1996 року, оригінал підшивки відомостей «Каса і банк» за квітень місяць 1997 року.
 
Згідно висновку експертів за результатами проведення комісійної судово-почеркознавчої експертизи № 16320, складеного 27 листопада 2019 року, підписи від імені ОСОБА_2 у додатковій угоді від 05 квітня 2016 року до договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер 5320484700:00:006:0380, додатковій угоді від 05 квітня 2016 року до договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер 5320484700:00:006:0381, розташовані в графах «Орендодавець: ОСОБА_4 », - виконані не ОСОБА_2 . Питання щодо виконання описаних вище підписів під впливом збиваючих факторів (природних, штучних) не вирішувалось, оскільки не було встановлено виконавця даних підписів.
 
Допитаний у судовому засіданні при розгляді справи судоми першої інстанції свідок ОСОБА_5 дав наступні показання, що він неодноразово ходив підписувати договори оренди земельної ділянки до мешканців села, які за станом здоров`я не могли з`явитися самостійно та підписати договір. До ОСОБА_2 підписувати договір чи додаткові угоди він не ходив, а тому не може стверджувати чи спростувати, ким постановлено у них підпис.
 
Свідок ОСОБА_6 дала суду показання, що нею особисто видавалися кошти за оренду земельних ділянок, належних ОСОБА_2 , які отримував завжди її син. Що стосується підписів у договорах та додаткових угодах їй невідомо, ким вони були здійснені.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
 
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
 
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).                               У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
 
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
 
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
 
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
 
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
 
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
 
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
 
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
 
За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в додатковій угоді) договір оренди землі укладається в письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
 
За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
 
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
 
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
 
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
 
Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
 
Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17,                           від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
 
У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними додаткових угод до договорів оренди земельних ділянок, посилаюсь на те, що спірні договори його спадкодавець ОСОБА_2 не підписувала.
 
Суди попередніх інстанцій повно встановили обставини справи, за якими спірні додаткові угоди до договорів оренди земельних ділянок спадкодавець позивача не підписувала та, відповідно, істотні умови цих договорів не погоджувала.
 
Оскільки факт відсутності волевиявлення спадкодавця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на укладення оспорюваних додаткових угод до договорів оренди земельних ділянок підтверджуються висновком експерта № 236             від 19 лютого 2019 року, складеного на підставі ухвали слідчого судді Гадяцького районного суду Полтавської області від 08 лютого 2019 року за клопотанням заступника начальника СВ Гадяцького ВП ГУНП в Полтавській області Паю Я. О. у кримінальному провадженні за № 12019170130000020        від 08 січня 2019 року та висновком експертів за результатами проведення комісійної судово-почеркознавчої експертизи № 16320, складеного                      27 листопада 2019 року, то такі додаткові угоди є неукладеними.
Висновки експертів оцінено судами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України.
Доводи касаційної скарги в цій частині висновків судів не спростовують та у більшості аргументів зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.
 
Висновок про застосування положень статей 203, 205, 215, 229-233, 627, 638 ЦК України та статей 14, 15 Закону України «Про оренду землі» за подібних правовідносин викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові           від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження                            № 14-499цс19), згідно з яким правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не підлягає визнанню недійсним.
У такому разі власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. 
 
Таким чином, Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, який полягав у тому, що договір, укладений без волевиявлення позивача, зокрема підписаний не ним, а іншою особою, може бути визнано недійсним на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.
 
З огляду на викладене позовні вимоги про визнання недійсними додаткових угод до договорів оренди від 03 липня 2007 року стосовно земельних ділянок площею 1,9201 га кожна, які знаходяться на території Мартинівської сільської ради Гадяцького району з кадастровим номером 5320484700:00:006:0380 та кадастровим номером 5320484700:00:006:0381, укладені між ПрАТ «Гадяцьке бурякогосподарство» та ОСОБА_2 , задоволенню не підлягають.
 
Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельних ділянок.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Гадяцьке бурякогосподарство» - Грицика Геннадія Олексійовича задовольнити частково.
 
Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 01 червня             2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 01 жовтня       2020 року скасувати.
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Гадяцьке бурякогосподарство» про визнання недійсними додаткових угод до договорів оренди землі відмовити.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович