ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 р. 	Справа № 638/5920/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2020 року (ухвалене  суддею  Сліденко А.В.)  по справі № 638/5920/20
за позовом               ОСОБА_1  
до             Головного управління ДПС у Харківській області                     
про скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправною та скасування вимоги ГУ ДПС у Харківській області №Ф-130887-17-У від 21.01.2020, якою визначено недоїмку з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі за текстом - ЄСВ) у розмірі 26539,26 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2020 вказаний позов залишено без задоволення. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2020 та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування  вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на невідповідність норм матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, судового рішення, ухваленого судом першої інстанції. Крім того, додатково надав суду апеляційної інстанції відомості про надсилання до Територіального підрозділу ЦНАП м. Харкова Шевченківського району заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за її рішенням від 12.01.2021. Також повідомив про направлення відповідачу 18.01.2021 та 27.01.2021 документів для списання боргу на підставі Закону України № 2464 "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" ( в подальшому - Закон № 2464).
Відповідно до п. 3 ч. 1  ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд  апеляційної  інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними  у справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача  задоволенню не підлягають з наступних підстав. 
Відповідно до  ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , пройшов процедуру державної реєстрації, унаслідок чого 10.03.2005 набув правового статусу фізичної особи-підприємця, на обліку у якості платника податків та ЄСВ перебуває в Головному управління ДПС у Харківській області.
Податкова звітність за 2017-2019 роки заявником не подавалася, що не заперечується позивачем.  
14.11.2019 контролюючим органом винесено податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ за 2017-2019 роки №Ф-130887-17 на суму 26539,26 грн.
Вказана податкова вимога  направлена позивачу, проте, повернулася до  контролюючого органу без підпису отримувача. 
З розрахунків контролюючого органу встановлено, що за 2017 рік ОСОБА_1 визначено 8448  грн. ЄСВ до сплати, за 2018 рік заявнику визначено 9828,72 грн. ЄСВ до сплати, за І-ІІІ квартали 2019 року заявнику визначено 8262,54 грн. ЄСВ до сплати, а загалом - 26539,26 грн. ЄСВ.
Листом Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального  управління Міністерства юстиції  (м. Харків)  від 28.01.2020 позивачу  для виконання направлена  постанову про відкриття  виконавчого провадження  від 28.01.2020, винесену  при примусовому виконанні  вимоги № Ф-130887-17-У від 21.01.2020 р., виданої Головним управлінням ДПС у Харківській області. 
У зв`язку зі списанням особистих коштів з власного карткового рахунку, позивач звернувся до  контролюючого органу з  заявою про надання копії вимоги № Ф-130887-17-У від 21.01.2020.
За результатами розгляду вищевказаної заяви, листом Головного управління ДПС у Харківській області  № 4493/ФОП/20-40-56-08-20 від 04.03.2020, ОСОБА_1  надіслано копію вищевказаної вимоги та повідомлено, що станом на 27.02.2020 вищевказана  податкова вимога узгоджена та знаходиться на виконанні в Шевченківському ВДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Харків та станом 27.02.2020  заборгованість по єдиному внеску, яка обліковується в ІС "Податковий блок" по ФОП ОСОБА_1  складає 29293,44 грн. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем не наведено юридично спроможних доводів, а підставою позову є сама лише незгода позивача із законодавчо встановленим обов`язком сплачувати ЄСВ. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком  суду першої інстанції з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 1 ст. 67 Конституції України,  кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 2464-VI виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI,  єдиний внесок на ЄСВ - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI (у редакції Закону №77-VIII від 28.12.2014)  визначено, що до кола платників ЄСВ віднесені: фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464-VІ, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Згідно із змінами, внесеними Законом України від 03.10.2017  №2148-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (далі за текстом - Закон №2148) до Закону № 2464-VI, з 01.01.2018 у разі якщо ФОП, які застосовують загальну систему оподаткування, не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такі платники зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування ЄВ, встановленої Законом № 2464.
При цьому сума ЄCВ не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI у редакції Закону № 2148).
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що необхідною умовою для сплати ЄСВ за загальним правилом є отримання доходу.
Проте, за спеціальним правилом у разі відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу (тобто у разі відсутності доходу), законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, у розмірі, не меншому від мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального платежу з ЄСВ та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про помилковість доводів позивача про відсутність обов`язку сплачувати ЄСВ у зв`язку з неодержанням доходу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що зареєстровані після 01.07.2004 р. фізичні особи - підприємці на загальній системі оподаткування повинні сплачувати ЄСВ у порядку Закону № 2464-VI у редакції Закону № 2148 незалежно  від того  чи отримували вони дохід (прибуток),  у звітному кварталі  або окремому місяці звітного кварталу.  Крім того у даному випадку не вимагається проведення перевірки та, складання акту перевірки чи будь-яких інших письмових документів.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020 р. у справі №260/81/19, 
Судовим розглядом встановлено, що нарахування позивачу єдиного внеску відповідачем здійснювалось, виходячи з розміру мінімального страхового внеску на місяць, тобто, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VІ.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону № 2464, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Згідно із  ч. 3 ст. 9 Закону № 2464,  обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Проте,  суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку підлягає застосовуванню п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI у редакції Закону № 2148, за правилами якої для визначення контролюючим органом платнику суми ЄСВ не вимагається у якості передумови ані проведення перевірки, ані вивчення первинних документів про одержаний дохід.
Судовим розглядом встановлено, що контролюючий орган перевірку платника податків не здійснював, акт перевірки не складав.
Згідно із частинами 1 - 4 статті 25 Закону № 2464,  рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом № 2464, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів деталізовано визначена нормами Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449; далі за текстом - Інструкція № 449).
Відповідно до п. 10 розділу ІV Інструкції № 449 обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів здійснюється на підставі актів документальної перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органу доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму виплат (доходу), на які нараховується єдиний внесок.
Крім того, статтею 9 Закону № 2464 та п. 10 розділу ІV Інструкції № 449 передбачено, що обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів здійснюється не тільки на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських документів , а і інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що визначальним у межах саме даного спору є встановлення фактів несплати (несвоєчасної) сплати заявником ЄСВ, що може відбуватись у тому числі і на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, а саме зворотного боку облікової картки платника ЄСВ, а не лише первинних документів щодо нарахування (декларації, розрахунки) та сплати (платіжні доручення).
Відповідно до п. 2 роз. VI Інструкції № 449,  у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.
Згідно із п. 3 розділу VI Інструкції № 449, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо, зокрема, платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.
Пунктом  2 Розділу IV Інструкції № 449 визначено, що сплата єдиного внеску здійснюється за місцем обліку такого платника в національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на відповідні рахунки органів доходів і зборів, відкриті в Державній казначейській службі України (далі - Казначейство), для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь.
Згідно  із п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідно до Положення про Державну податкову службу України (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 р. № 227) Державна податкова служба України (ДПС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, територіальним органом якого у межах Харківської області є Головне управління Державної податкової служби в Харківській області.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про помилковість доводів  позивача  щодо відсутності у відповідача статусу суб`єкта владних повноважень і відповідно повноважень на винесення оскаржуваної вимоги.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає помилковими доводи апелянта, що оскаржувана  вимога необґрунтована, оскільки він  звернувся до Територіального підрозділу ЦНАП м. Харкова Шевченківського району із заявою про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за її рішенням від 12.01.2021, оскільки вказаний факт мав місце після настання фактичних обставин, які передували виникненню даних спірних відносин та не свідчать про припинення підприємницької діяльності, так як, відповідно до норм ч. 9 ст. 4 Закону № 755-ІV,  фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою, про що позивач не надав суду жодних даних.
Відповідно абз. 1, 2, 10 п. 9-15 Закону №2464 підлягають списанню за заявою платника та у порядку, визначеному цим Законом, несплачені станом на 1 грудня 2020 року з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом, суми недоїмки, нараховані платникам єдиного внеску, зазначеним у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, за період з 1 січня 2017 року до 1 грудня 2020 року, а також штрафи та пеня, нараховані на ці суми недоїмки включно до дати подання заяви про списання недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, та за умови подання до 1 березня 2021 року: особами, які станом на дату подання заяви про списання недоїмки є платниками, або у період з 1 січня 2017 року до дати подання заяви вважалися платниками, зазначеними у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), - державному реєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи - підприємця заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу - звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 1 січня 2017 року до 1 грудня 2020 року. Такі документи подаються платником (особою) виключно у випадку, якщо вони не були подані раніше. Вимога про сплату суми недоїмки, штрафних санкцій і пені вважається відкликаною у день прийняття податковим органом рішення про списання суми недоїмки, штрафних санкцій і пені.
Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає помилковими доводи  апелянта, що  його позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки ним 18.01.2021 та 27.01.2021 відповідачу направлені документи для списання боргу згідно із Закону № 2464, оскільки ці питання не є предметом  розгляду  спірних правовідносин,  а тому вказана обставина не може розглядатися як підстава для визнання спірної вимоги протиправною. 
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2020 - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням. 
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2020 по справі № 638/5920/20 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Я.В. П`янова    О.А. Спаскін