ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" січня 2021 р.           Справа№ 910/11622/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Андрієнка  В.В.
суддів:            Буравльова  С.І. 
          Пашкіної С.А. 
  
секретар судового засідання - Добрицька В.С.
учасники справи згідно протоколу судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Золотаревського Ігоря Анатолійовича
на рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2020
у справі №910/11622/20 (суддя Привалов А.І.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ПАУЕР"  
до Фізичної особи-підприємця Золотаревського Ігоря Анатолійовича
про стягнення 264 384,01 грн

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "ПАУЕР" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Золотаревського Ігоря Анатолійовича про стягнення 264 384,01 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором суборенди № 21-08-19/ЗІА від 21.08.2019, унаслідок чого виникла заборгованість у сумі 249 223,26 грн, за прострочення сплати якої позивачем нараховані пеня у сумі 11019,23 грн, інфляційні втрати - 2 224,86 грн та 3% річних - 1 916,66 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.10.2020 у справі №910/11622/20 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Золотаревського Ігоря Анатолійовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ПАУЕР" (03035, м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківського, буд. 1-А; ідентифікаційний код 40154053) заборгованість в сумі  249 223 грн 26 коп.., пеню в сумі 11 019 грн 23 коп., 3% річних в сумі 1 916 грн 66 коп., інфляційні втрати в сумі 2 224 грн 86 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 965 грн 76 коп.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що факт порушення відповідачем зобов`язань за договором суборенди № 21-08-19/ЗІА від 21.08.2019 належним чином доведений, документально підтверджений і в той же час відповідачем не спростований
Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Золотаревський Ігор Анатолійович подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2020 у справі №910/11622/20.
В обґрунтування своїх вимог відповідач зазначав, що згідно постанови КМУ від 17.03.2020 №530-IX, «карантин» був внесений до переліку обставин непереборної сили (форс-мажор). Крім того відповідач зазначав, що останній письмово повідомляв позивача про неможливість виконання зобов`язання  у зв`язку із форс-мажорними обставинами та станом на сьогодні подав до Торгово-промислової палати України заяву про засвідчення форс-мажорних обставин. Однак, на день подання апеляційної скарги не отримав сертифікат про засвідчення форс-мажорних обставин, оскільки для його отримання необхідний термін.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2020 відкрито апеляційне провадження у справі №910/11622/20 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Золотаревського Ігоря Анатолійовича. Призначено справу до розгляду на 22.12.2020.
04.12.2020 на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просив суд апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
16.12.2020 на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 
У судове засідання, яке відбулось 22.12.2020 з`явився представник позивача та відповідач - Фізична особа-підприємець Золотаревський Ігор Анатолійович.
22.12.2020 розгляд справи було відкладено на 19.01.2021.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.     В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).
Отже, беручи до уваги вищенаведене, після проведення колегією суддів наради головуючим суддею було оголошено вступну та резолютивну частину постанови, якою апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Золотаревського Ігоря Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2020 у справі №910/11622/20 залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2020 у справі №910/11622/20 залишено без змін.
Як убачається із матеріалів справи, 21.08.2019 Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "ПАУЕР" (за договором - Орендар) та Фізичною особою-підприємцем Золотаревським Ігорем Анатолійовичем (нза договором - Суборендар) укладено Договір суборенди №21-08-19/ЗIA (надалі за текстом - "Договір"). 
Відповідно до п. 1.1. Договору Орендар передав, а Суборендар прийняв в орендне користування нежилу площу, що розташована в нежилому будинку за адресою: м. Київ, вул. Сурикова, буд. 3, літера "А" (надалі за текстом - "Приміщення") загальним розміром 200 м2 (двісті метрів квадратних), до якої входить основна площа 198 м2 (сто дев`яносто вісім метрів квадратних) та місця спільного користування 2 м2 (два метри квадратних), як зазначено в Додатку №2 до Договору "Схема суборендованої площі" (надалі за текстом - "Додаток №2").
Пунктом 2.1. Договору установлено, що відповідач вступає в строкове платне користування суборендованою площею з моменту підписання акту приймання-передачі суборендованої площі.
Відповідно до п. 2.4. Договору строк суборенди починає свій перебіг від моменту передачі Приміщень Суборендарю за актом приймання-передачі.
У п. 3.1. Договору позивач та відповідач погодили, що перша суборендна плата вноситься відповідачем у п`ятиденний строк після підписання Договору, шляхом перерахування на поточний рахунок позивача, установленої грошової суми з урахуванням договірної ціни, зазначеної у Додатку №1 до Договору "Комерційні умови Договору суборенди" (надалі за текстом - "Додаток №1"). Перша суборендна плата включає в себе орендну плату: за перший - до кінця поточного місяця та останній місяць - із розрахунку, як повний календарний місяць. Пунктом "F" Додатку №1 визначено, що:
- у період з 21.08.2019 по 31.08.2019 розмір суборендної плати за всю площу приміщення дорівнює 1 000,00 гривень (одна тисяча грн 00 коп.) з урахуванням ПДВ 20%;
- у період з 01.09.2019 по 31.09.2020 розмір суборендної плати за всю площу приміщення дорівнює 36 000,00 гривень (тридцять шість тисяч грн 00 коп.) з урахуванням ПДВ 20%.
23.12.2019 позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду б/н до Договору, якою змінювався п. "F" Додатку №1 до Договору у частині розміру суборендної плати, а саме:
- у період з 21.08.2019 по 31.08.2019 розмір суборендної плати за всю площу приміщення дорівнює 1 000,00 гривень (одна тисяча грн 00 коп.) з урахуванням ПДВ 20%;
- у період з 01.09.2019 по 31.12.2019 розмір суборендної плати за всю площу приміщення дорівнює 36 000,00 гривень (тридцять шість тисяч грн 00 коп.) з урахуванням ПДВ 20%;
- у період з 01.01.2020 по 31.03.2020 розмір суборендної плати за всю площу приміщення дорівнює 30 000,00 гривень (тридцять тисяч грн 00 коп.) з урахуванням ПДВ 20%;
- у період з 01.04.2020 по 31.08.2020 розмір суборендної плати за всю площу приміщення дорівнює 36 000,00 гривень (тридцять шість тисяч грн 00 коп.) з урахуванням ПДВ 20%.
Згідно з п. 3.2. Договору суборендна плата вноситься відповідачем щомісяця авансовими платежами, не пізніше 5 числа звітного місяця, шляхом перерахування на поточний рахунок позивача встановленої суми відповідно до Додатку № 1.
Також, позивач та відповідач, укладаючи Договір, погодили (п. 4.1. Договору), що відповідач зобов`язаний щомісячно окремо компенсувати позивачу витрати на забезпечення Приміщення комунальними послугами - електропостачання, водопостачання та водовідведення, теплопостачання (опалення). Нарахування компенсації витрат позивача за спожиті у приміщенні комунальні послуги здійснювалось на підставі показників лічильників, а у випадку їх відсутності - пропорційно суборендованій площі по відношенню до суми загальної площі всіх приміщень будівлі, які передані в суборенду.
Відповідно до положень пункту 5.1. Договору відповідач зобов`язаний щомісяця оплачувати Позивачу плату за Експлуатаційні послуги задля забезпечення функціонування будівлі загалом і суборендованого приміщення зокрема. Пункт "D" Додатку №1 встановлює, що:
- у період з 21.08.2019 по 31.08.2019 плата за Експлуатаційні послуги дорівнює 1 000,00 гривень (одна тисяча грн 00 коп.) з урахуванням ПДВ 20%;
- у період з 01.09.2019 по 31.09.2020 плата за Експлуатаційні послуги дорівнює 10 000,00 гривень (десять тисяч грн 00 коп.) з урахуванням ПДВ 20%.
Строки оплати плати за Експлуатаційні послуги передбачені п. 5.2. Договору - з 1 (першого) по 5 (п`яте) число кожного відповідного поточного місяця, за який має здійснюватися розрахунок.
Пунктом 8.1.3. Договору установлено, що відповідач зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату та відшкодовувати платежі, пов`язані з водопостачанням, споживанням теплової та електричної енергії, експлуатаційні витрати. 
Факт передачі Приміщення Позивачем Відповідачу підтверджується відповідним Актом приймання-передачі суборендованої площі від 21.08.2019.
Пунктом 9.4. Договору установлено, що за прострочку платежів з орендної плати, а також платежів з відшкодування витрат, пов`язаних з водопостачанням, споживанням теплової та електричної енергії, експлуатаційних витрат, Суборендар сплачує Орендарю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення, яка нараховується до моменту фактичного погашення заборгованості. 
24.04.2020 позивач направив відповідачу Претензію №1 від 27.03.2020 з вимогою погасити заборгованість, яка виникла у Відповідача за договором, але станом на 05.07.2020 жодної відповіді від відповідача не надійшло і погашення заборгованості не відбулося.
За твердженнями позивача відповідач взятих на себе зобов`язань належним чином не виконав, у зв`язку з чим у останнього станом на 05.07.2020 виникла заборгованість за договором в сумі 249 223,26 грн.
Отже,як убачається із матеріалів справи, спір у справі виник, у зв`язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати орендної плати за договором, у зв`язку з чим позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 249 223,26 грн, за прострочення сплати якої позивачем нараховані пеня у сумі 11019,23 грн, інфляційні втрати - 2 224,86 грн та 3% річних - 1 916,66 грн.
За змістом  ст. 509 Цивільного кодексу України,  ст. 173 Господарського кодексу України  зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною 1  ст. 173 Господарського кодексу України  визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
За приписами ст. ст.  11,  509 Цивільного кодексу України  зобов`язання виникають, зокрема, з договору.
Згідно зі  ст. 626 Цивільного кодексу України  договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. ст.  6,  627 Цивільного кодексу України  сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1  ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до ч. 1  ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
Матеріалами справи (Актом приймання-передачі суборендованої площі від 21.08.2019) підтверджується факт передачі в оренду позивачем та прийняття відповідачем об`єкту оренди за спірним договором оренди.
Доказів повернення об`єкту оренди відповідачем позивачу матеріали справи не містять.
Згідно з ч. 1  ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Частиною 1  ст. 285 Господарського кодексу України  визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.
Також матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача 249 223,26 грн за користування об`єктом оренди на підставі договору, з яких 156 00,00 грн заборгованість зі сплати суборендної плати, 63 223,26 грн заборгованість з компенсації  витрат на забезпечення приміщення комунальними послугами, 30 000,00 грн заборгованість за сплати плати за експлуатаційні послуги. 
Відповідачем указана заборгованість не спростована, обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, суду не наведено.
Крім того, судом першої вірно установлено безпідставність посилання позивача на загальновідомий факт установлення на території України карантину з 12.03.2020 як на факт існування форс-мажорних обставин.
Основними ознаками форс-мажорних обставин є:
- незалежність від волі учасників цивільних (господарських) відносин;
- надзвичайний характер;
- невідворотність;
- неможливість виконання зобов`язань за умови існування цих.
У даному випадку, позивач, щонайменше, мав довести суду, що запровадження карантинних заходів об`єктивно унеможливило виконання його зобов`язань, передбачених умовами укладеного договору. Цей прямий процесуальний обов`язок позивач не виконав, обмежившись лише загальним посиланням на існування карантинних заходів.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, з урахуванням неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 249 223,26 грн підлягають задоволенню.
Стосовно посилань відповідача у апеляційній скарзі, про неможливості останнього надати суду сертифікат про засвідчення форс-мажорних обставин, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 744 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 4 указаної статті законодавець визначив, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. 
Отже, обов`язок доказування покладається на сторін. Крім того, відповідно до вимог ст. 320 ГПК України, сторона не позбавлена права звернутися до суду у разі виявлення ново виявлених обставин, які не були установлені судом і не могли бути відомі під час розгляду указаної справи. 
Стосовно нарахування позивачем пені у сумі 11019,23 грн, інфляційні втрати - 2 224,86 грн та 3% річних - 1 916,66 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до  статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно із статтями  525,  526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до  ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1  ст. 625 Цивільного кодексу України  визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України  встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за  правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі  визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним       правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з ч.ч. 1, 3  ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частиною 2  статті 551 Цивільного кодексу України  визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до  ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань"  платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до ч. 6  ст. 232 Господарського кодексу України  нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
У п.9.4. договору сторони збільшили шестимісячний термін нарахування пені, визначивши, що пеня нараховується до моменту фактичного погашення заборгованості. 
Перевіривши розрахунок пені позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені в сумі 11019,23 грн.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, за розрахунком позивача, розмір відсотків річних складає 1 916,66  грн. Відповідно, перевіривши розрахунок наданий позивачем колегія суддів дійшла висновку, що він відповідає вимогам законодавства та обставинам справи, а тому зазначена вимога    підлягає задоволенню.
Щодо розміру втрат від інфляції суд зазначає наступне.
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою  статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).
При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.
Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення,  що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень  Закону України "Про індексацію грошових доходів населення"  у наступному місяці.
Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2  ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.
Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 у справі №905/600/18.
Отже, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку про його необґрунтованість, так як позивачем при розрахунку інфляційних втрат не ураховано наступне.
Однак, здійснивши власний перерахунок, суд дійшов висновку, що розмір  інфляційних втрат є більшим, ніж заявлено позивачем, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в межах заявленої позивачем суми - 2 224,86 грн.
Щодо доводів Фізичної особи-підприємця Золотаревського Ігоря Анатолійовича, наведених у апеляційній скарзі, про невмотивованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, слід зазначити наступне.
Європейський суд з прав людини у справах "Руїс Торіха проти Іспанії", "Суомінен проти Фінляндії", "Гірвісаарі проти Фінляндії" неодноразово наголошував на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Зміст оскаржуваного судового рішення містить підстави та нормативне обґрунтування, з яких виходив суд, дійшовши висновків про задоволення позову, тому твердження скаржника про їх невмотивованість є безпідставними. 
Ураховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2020 у справі №910/11622/20 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні. 
Судові витрати, згідно до ст. 129 ГПК України покласти відповідача.
Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Золотаревського Ігоря Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 27.10.2020 у справі №910/11622/20 залишити без задоволення.
2. Рішення  Господарського суду міста Києва від 27.10.2020 у справі №910/11622/20 залишити без змін.
3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст підписано 21.01.2021.
Головуючий суддя                                                            В.В.Андрієнко 

Судді                                                                                С.І. Буравльов

                                                                                С.А. Пашкіна