Постанова
Іменем України 
04 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 177/1814/17
провадження № 51-2879 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженого                                                           ОСОБА_6 ,
захисника в режимі відеоконференції             ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника           ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2020 року у кримінальному провадженні № 12017040450000517 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням              ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки                  9 місяців.
Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено у виді особистого зобов`язання. Строк відбування покарання ОСОБА_6 постановлено обчислювати з моменту його затримання в порядку виконання вироку.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 в строк покарання строк перебування його під вартою з 03 листопада 2017 року по 21 березня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 23 червня 2017 року близько 23:30, перебуваючи на території садового товариства «Мрія-Будівельник», що в с. Мар`янівка Криворізького району Дніпропетровської області, діючи умисно, повторно, таємно проник через паркан на територію дачної ділянки АДРЕСА_2 , де з підвіконня будинку викрав майно потерпілого ОСОБА_8 , чим завдав майнової шкоди останньому на загальну суму 3 150 грн.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2020 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_9 залишено без задоволення, а вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2019 року – без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає про неповноту та однобічність досудового розслідування та судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження, допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що під час досудового розслідування на ОСОБА_6 здійснювався психологічний тиск, а тому він себе обмовив та зізнався у вчиненні інкримінованого йому злочину, у тому числі й під час проведення слідчого експерименту. Вказує, що слідчий експеримент не може бути визнаний допустимим доказом, оскільки був проведений без відеофіксації та за відсутності захисника, чим порушено право засудженого на захист. Вважає, що місцевий суд порушив вимоги безпосередності дослідження доказів, оскільки в основу вироку поклав показання, які ОСОБА_6 надав під час слідчого експерименту, та не взяв до уваги його правдивих показань, які він надав під час судового розгляду. Наголошує, що місцевий суд проігнорував те, що територія, з якої було викрадено мобільний телефон у потерпілого, належним чином не огороджена, а тому дії ОСОБА_6 не можна кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК України. Зазначає, що місцевий суд безпідставно не застосував до ОСОБА_6 положення ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону № 838-VIII (день за два), враховуючи, що остаточне покарання ОСОБА_6 призначено на підставі ч. 1 ст. 71 КК України та приєднано покарання за вироком від 17 травня 2017 року. У свою чергу апеляційний суд зазначених порушень не усунув, не надав належної правової оцінки доводам апеляційної скарги захисника, чим порушив вимоги процесуального закону.
Позиції інших учасників судового провадження 
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 не надходило.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити. Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника, просила судові рішення залишити без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Мотиви суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у межах вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі захисник, окрім іншого, вказує на невідповідність висновків суду, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Як визначено ч. 2 ст. 438 КПК України, при вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.
Системний аналіз вказаних норм права у їх взаємозв`язку вказує на те, що можливості в касаційного суду змінити або скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження чинним процесуальним законом не передбачено.
Таким чином доводи касаційної скарги захисника про невідповідність висновків судів, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження не можуть бути предметом касаційного розгляду з огляду на вимоги    ч. 1 ст. 433 КПК України, а отже в касаційному порядку не перевіряються.
У касаційній скарзі захисник вказує про незаконність вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, вважає, що такі рішення постановлено з порушенням норм процесуального законодавства.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Як убачається з вироку, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за викладених у вироку обставин ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених у судовому засіданні.
Такі висновки суд зробив на підставі показань потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Місцевим судом як доказ винуватості ОСОБА_6 досліджено, співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку дані, що містяться у протоколі огляду місця події від 24 червня 2017 року та фототаблиці до нього, протоколі слідчого експерименту від 28 вересня 2017 року за участю ОСОБА_6 , протоколі про результати проведення пошуку місцезнаходження радіоелектронного засобу  від 16 серпня 2017 року, протоколі огляду предметів від 11 серпня 2017 року, висновку судово-товарознавчої експертизи № 3068 від 18 вересня 2017 року.
У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній його частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
Висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, місцевий суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами та правильно визнав достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо нього.
На підставі сукупності зазначених доказів місцевий суд кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням, вчинене повторно.
Під час касаційного розгляду встановлено, що письмові докази, показання засудженого, потерпілого й свідків були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, їм надано відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваних судових рішеннях.
Тобто, в ході перевірки матеріалів кримінального провадження колегією суддів не встановлено порушень процесуального законодавства під час збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів, як і не встановлено підстав для визнання таких доказів недопустимими.
Як на підставу для скасування судових рішень захисник посилається на однобічність та неповноту досудового розслідування.
Такі доводи касаційної скарги захисника колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вирішення питання щодо винуватості або невинуватості особи у вчиненні інкримінованих їй дій є функцією суду, яку він здійснює, керуючись положеннями      ст. 22 КПК України, а тому обсяг проведених під час досудового розслідування слідчих (розшукових) дій, враховуючи вимоги процесуального закону, жодним чином не можуть впливати на законність та обґрунтованість судового рішення.
Крім того, з огляду на вимоги ст. 433 КПК України неспроможними є доводи захисника про неповноту й однобічність судового розгляду, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати достатність обсягу судового розгляду для постановлення остаточного рішення, не вправі здійснювати переоцінку здобутих судами першої та апеляційної інстанцій доказів, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Під час касаційного розгляду суд має оперувати тими фактичними обставинами та доказовою базою, які встановлені судами попередніх інстанцій, та зобов`язаний лише перевіряти правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.
У касаційній скарзі захисник вказує, що в матеріалах кримінального провадження немає відомостей про те, чи повністю огороджена територія, з якої було викрадено мобільний телефон у потерпілого, а тому дії ОСОБА_6 не можна кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК України.
З такими доводами касаційної скарги захисника колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у свій постанові від 19 листопада 2018 року у справі № 205/5830/16-к (провадження                               № 51-2436кмо18) дійшла висновку, що огороджена територія, у тому числі приватного домоволодіння, може бути віднесена за своїми ознаками до поняття «сховище», виходячи з характеру огорожі (розміру, конструкції, цілісності тощо), наявності інших пристосувань та засобів (охорони, сигналізації, собак, освітлення, засувів, гачків, замків на воротах і хвіртках тощо), які об`єктивно перешкоджають вільному доступу сторонніх осіб, а також інших ознак, які дозволяють ідентифікувати вказану територію як таку, що має призначення постійного або тимчасового зберігання матеріальних цінностей (тобто є сховищем).
При цьому в кожному конкретному кримінальному провадженні, де обвинувачення за ч. 3 ст. 185 КК України (ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 187 КК України) включає кваліфікуючу ознаку «проникнення у сховище», належить встановити об`єктивні обставини, які дозволяють ідентифікувати відповідне місце чи територію як «сховище». Ці обставини з огляду на положення статей 91-94 КПК України підлягають обов`язковому доказуванню, а зібрані та надані суду докази – відповідній оцінці.
При здійсненні такої правової оцінки необхідно виділяти фізичний та юридичний критерії розуміння поняття «проникнення». Зокрема, для визначення фізичного критерію підлягають встановленню: 1) факт входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища); 2) час, спосіб, місце та обставини входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) з урахуванням режиму доступу до нього та до майна, яким бажає заволодіти особа.
Для з`ясування юридичного критерію слід встановлювати: 1) незаконність входження (потрапляння) у приміщення (житло, інше приміщення чи сховище) або перебування в ньому, що обумовлюється відсутністю в особи права на перебування там, де знаходиться майно, яким вона бажає незаконно заволодіти; 2) мету, яку досягає особа, вчиняючи обрані дії, усвідомлення нею характеру вчиненого суспільно небезпечного діяння, зокрема й факту незаконного входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) чи перебування в ньому, передбачення наслідків вчиненого діяння.
При цьому обов`язковою ознакою проникнення є його незаконність, тобто відсутність в особи права перебувати в конкретному місці, де знаходиться майно.
Відповідно до протоколу огляду місця події від 24 червня 2017 року, проведеного на території ділянки АДРЕСА_2 , територія дачної ділянки огороджена металевим парканом по всій площі, вхідні металеві ворота і хвіртка мають замки, які на час огляду не пошкоджені (т. 2, а. с. 6-8).
Крім того, у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 та свідок ОСОБА_10 зазначили, що територія дачної ділянки з усіх сторін огороджена парканом висотою близько 170-180 см, ворота та хвіртка мають висоту близько 140-150 см та зачиняються на ключ.
Відповідно до встановлених місцевим судом фактичних обставин ОСОБА_6 , помітивши на підвіконні два мобільних телефони, переліз через паркан та викрав їх разом із зарядними пристроями.
З огляду на наявні в матеріалах кримінального провадження докази паркан, через який переліз ОСОБА_6 , фактично є захистом дачної ділянки від сторонніх осіб та об`єктивно перешкоджав вільному доступу на територію ділянки. При цьому наявність такого паркану без сумніву дозволяє ідентифікувати вказану територію як таку, що має призначення постійного або тимчасового зберігання матеріальних цінностей (тобто є сховищем).
За таких обставин доводи касаційної скарги захисника про неправильну правову кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_6 та відсутність у його діях такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення, колегія суддів вважає непереконливими.
У касаційній скарзі захисник стверджує про порушення права засудженого на захист, оскільки під час проведення слідчого експерименту його не було забезпечено захисником.
Дослідженням матеріалів кримінального провадження встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_8 було внесено відомості до ЄРДР за № 12017040450000517 та розпочато досудове розслідування злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Як убачається з протоколу слідчого експерименту від 28 вересня 2017 року, зазначену слідчу дію було проведено старшим слідчим СВ Криворізького РВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_12 за участю підозрюваного (на той час) ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_8 , понятих ОСОБА_13 , ОСОБА_14         (т. 2, а. с. 50-55).
При цьому всім учасникам слідчої дії роз`яснено процесуальні права, про що у протоколі містяться їхні підписи. За результатом проведення слідчого експерименту слідчим складено відповідний протокол, який без зауважень підписаний усіма учасниками слідчої дії, у тому числі й ОСОБА_6 .
Оскільки з огляду на ч. 1 ст. 52 КПК України участь захисника у даному кримінальному провадженні не є обов`язковою, а засуджений ОСОБА_6 , ознайомившись з обсягом своїх прав, не ставив питання про його залучення, а тому колегія суддів вважає надуманими доводи касаційної скарги захисника           ОСОБА_7 про порушення права засудженого на захист.
Крім того, захисник у своїй касаційній скарзі вказує, що слідчий експеримент проведено без відеофіксації, що свідчить про його недопустимість.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, фіксування перебігу слідчого експерименту від 28 вересня 2017 року здійснювалося за допомогою фотоапарата, про що слідчим зазначено у протоколі, як того вимагають положення ч. 2 ст. 104 КПК України. До протоколу слідчого експерименту долучено фототаблицю з відповідним описом зображень.
Згідно з ч. 2 ст. 240 КПК України за необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу.
Оскільки положення зазначеної статті передбачають альтернативні види додаткового фіксування перебігу слідчого експерименту, а тому відсутність відеофіксації не дає підстав вважати такий доказ недопустимим, про що вказує у касаційній скарзі захисник.
У касаційній касаційній скарзі захисник вказує про те, що, порушуючи безпосередність дослідження доказів, місцевий суд в основу вироку поклав показання, які ОСОБА_6 надав під час слідчого експерименту та не взяв до уваги його правдивих показань, які він надав під час судового розгляду.
З такими доводами касаційної скарги захисника колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.
Виходячи із суті терміна «показання», визначеного в ч. 1 ст. 95 КПК України, у системному зв`язку із ч. 2 ст. 84 КПК України показанняє самостійним процесуальним джерелом доказів лише в тому випадку, коли вони надаються під час допиту.
Метою ж слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.
Якщо відомості повідомлено обвинуваченим під час проведення інших процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як іншого окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.
Тобто відомості, які надаються під час слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України є документом.
Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, отриманих під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.
Як вбачається зі змісту вироку, місцевий суд дійшов висновку, що протокол слідчого експерименту від 28 вересня 2017 року відповідає вимогам статей 104, 105 КПК України, а саму слідчу дію проведено за правилами, передбаченими ст. 240 КПК України, а тому поклав такий протокол як доказ в основу обвинувального вироку.
Зазначеному протоколу слідчого експерименту місцевий суд надав відповідну правову оцінку з точки зору належності та допустимості в сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні.
При цьому місцевий суд відповідно оцінив показанням ОСОБА_6 , які він надав безпосередньо під час судового розгляду, та з наведенням мотивів зазначив, що такі показання спростовуються іншими доказами у кримінальному провадженні.
Таким чином, на думку колегії суддів, доводи касаційної скарги захисника про порушення місцевим судом принципу безпосередності дослідження доказів є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду.
Колегія суддів також не погоджується з доводами касаційної скарги захисника про те, що під час досудового розслідування на ОСОБА_6 здійснювався психологічний тиск, а тому він себе обмовив та зізнався у вчиненні інкримінованого йому злочину, у тому числі й під час проведення слідчого експерименту.
Дослідженням матеріалів кримінального провадження встановлено, що з метою перевірки заяви ОСОБА_6 про здійснення на нього психологічного тиску під час досудового розслідування ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2019 року доручено керівнику ТУ ДБР, розташованого в м. Полтаві, яке поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, провести перевірку зазначених ОСОБА_6 обставин (т. 3, а. с. 95).
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, за повідомленням слідчого першого слідчого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого в м. Полтаві, від 13 червня    2019 року, на виконання ухвали Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2019 року про перевірку заяви ОСОБА_6 13 червня          2019 року внесено відомості до ЄРДР за № 62019170000000477 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, та розпочато досудове розслідування (т. 3, а. с. 138).
Відповідно до повідомлення першого слідчого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, від 25 вересня 2019 року, у кримінальному провадженні                                № 62019170000000477 від 13 червня 2019 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України прийнято рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (т. 3, а. с. 168).
За таких обставин доводи касаційної скарги захисника в цій частині є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, зокрема незастосування до ОСОБА_6 положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону            № 838-VIII, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, згідно зі змінами, внесеними в ч. 5 ст. 72 КК України Законом № 838-VIII від           21 листопада 2015 року, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17 (провадження         № 13-31кс18), якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII (пряма дія Закону № 2046-VIII).
Тобто для правильного застосування до засудженої особи редакції ч. 5 ст. 72 КК України вирішальне значення має дата вчинення нею злочину.
Відповідно до встановлених місцевим судом фактичних обставин ОСОБА_6 вчинив злочин, перебачений ч. 3 ст. 185 КК України, 23 червня 2017 року. Таким чином, під час зарахування ОСОБА_6 попереднього ув`язнення у строк покарання підлягають застосуванню положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону саме № 2046-VIII з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.
Оскільки остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України ОСОБА_6 призначено вже за новим вироком, а тому для визначення редакції ч. 5 ст. 72 КК України, яку в даному випадку необхідно застосувати щодо ОСОБА_6 , не має жодного значення, коли саме був постановлений попередній вирок щодо нього, враховуючи, що під час розгляду такого кримінального провадження попереднє ув`язнення до ОСОБА_6 не застосувалося.
Апеляційний суд, здійснюючи в порядку апеляційної процедури перевірку доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про недопустимість доказів у кримінальному провадженні, дотримуючись вимог кримінального процесуального закону, надав їм відповідну оцінку.
Тобто, перевіряючи вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції ретельно перевірив зазначені доводи апеляційної скарги захисника, проаналізував і надав на них переконливі відповіді та вмотивував прийняте рішення.
Під час дослідження матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України, переглянув вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 за апеляційною скаргою захисника, ретельно перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді, зазначивши в ухвалі підстави, через які визнав такі доводи необґрунтованими.
Зокрема, апеляційний суд проаналізував встановлені фактичні обставини та кваліфікацію дій засудженого, тобто надав оцінку доводам захисника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
При цьому за результатом апеляційного розгляду апеляційний суд не встановив істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили місцевому суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Тобто, здійснюючи перевірку доводів апеляційної скарги захисника в порядку апеляційної процедури, відповідно до вимог кримінального процесуального закону апеляційний суд надав таким доводам належну оцінку та з наведенням докладних мотивів обґрунтував прийняте рішення. При цьому порушень процесуального порядку під час збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційний суд не встановив.
Таким чином, ухвала суду апеляційної інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, а тому підстав для її скасування або зміни колегія суддів не вбачає.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                           ОСОБА_3