ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/165/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №710/497/20 Категорія:  	Побережна Н. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Бондаренко С. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       21 січня 2021 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів                                            Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М. 
за участю секретаря                       Чуйко А.В.
  
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 05 листопада 2020 року, ухвалене в складі судді Побережної Н.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, -

в с т а н о в и в :
       У травні 2020 року   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що йому на підставі договору дарування житлового будинку від 19 жовтня 2011 року на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 .
       Відповідач вселилася та була зареєстрована у вказаному будинку як член сім`ї позивача (дружина)
       Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 12 червня 2018 року шлюб між сторонами у справі розірвано.
       Після розірвання шлюбу відповідач проживала в будинку, що належить позивачу на праві власності. Водночас позивач не проживав за місцем реєстрації у зв`язку з тим, що періодично від`їжджав у тривалі відрядження за кордон, а також через те, що сторони перебувають в неприязних стосунках, а тому спільне перебування в будинку є неможливим. 
       Однак, наразі відповідач не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей там не має і взагалі будинком не цікавиться. 
       Позивач вказував, що факт реєстрації відповідача у вказаному будинку порушує його право на вільне розпорядження і користування майном.
       На підставі викладеного позивач просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
       Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 05 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням, іншого житла вона не має, а позивач чинить їй перешкоди в користуванні житлом.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Вмотивовуючи доводи апеляційної скарги вказує, що відповідач не заперечує факт відсутності її в належному позивачу будинку більше року, а також підтвердила факт наявності у неї житла, яким вона користується більше року, таким чином суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про те, що ОСОБА_2 відсутнє будь-яке інше житло окрім як приміщення в належному позивачу будинку.
Також, судом як доказ поважності причини не проживання відповідача у будинку було взято до уваги звернення відповідача до правоохоронних органів у зв`язку з тим, що вона не може потрапити до будинку. Однак, конфлікт було вирішено на місці. Крім цього, тоді відповідач навідувалась до будинку з метою забрати з погреба консервацію, тобто її метою не було вселення до будинку з метою проживання в ньому.
Судом не було врахована відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів, які підтверджують поважність причин не проживання відповідача у будинку, а також, що в той період позивач знаходився поза межами України, що свідчить про самовільне, без будь-якого примусу залишення відповідачем місця свого проживання у будинку.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на те, що судом правомірно встановлено, що вона вселилась в спірне жиле приміщення як дружина позивача, отже право користування будинком у неї виникло з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України та ст.156 ЖК України, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору дарування житлового будинку від 19 жовтня 2011 року  ОСОБА_1 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7, 26). 
07 серпня 1999 року було зареєстровано шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданого повторно 27 березня 2018 Шполянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (а.с.51).
Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 12 червня 2018 року шлюб між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.10-12).
Відповідно до будинкової книги для прописки громадян, що проживають у будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 зареєстрований з 26 серпня 2003 року, ОСОБА_2 зареєстрована з 30 вересня 2003 року (а.с.21-24).
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Відповідач вселилась у спірну квартиру  в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням цим житловим будинком.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Практика ЄСПЛ визначає, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.
У даній справі встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку.
Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, сімейні відносини припинені. Разом з цим, права членів (колишніх) сім`ї власника житла також підлягають захисту, тому визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності).
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Критерій «істотності» є оціночним поняттям та підлягає встановленню у залежності від обставин кожної конкретної справи.
Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року в справі №189/995/19.
ОСОБА_2 проживала у спірному будинку майже п`ятнадцять років. Належних доказів на підтвердження наявності у неї іншого житла на праві власності, чи праві користування, окрім спірного будинку, позивачем суду не надано. 
Відповідачка пояснювала, що спірний житловий будинок вона залишила з тих підстав, що з боку позивача чинилися перешкоди у користуванні вказаним житлом, як то заміна його батьками, оскільки сам позивач знаходився за кордоном, замків на хвіртці та вхідних дверях до будинку, в результаті чого вона не змогла туди потрапити. Будинок, в якому вона проживала з малолітньою дочкою після того як не змогла потрапити до будинку позивача, їй не належить, був наданий для тимчасового проживання (а.с. 57).
Визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом буде мати наслідком виселення останньої із спірного будинку та втрату нею права на єдине житло.
Отже, втративши право користування житловим приміщенням - будинком за адресою:  АДРЕСА_1 відповідач фактично буде позбавлена житла, а її виселення покладе на неї надмірний тягар, вона фактично стане безхатченком.
Отже, в даному випадку, право позивача на майно, яке перейшло йому внаслідок дарування, не може бути захищено шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує на тому, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про те, що у ОСОБА_2 відсутнє будь-яке інше житло окрім як приміщення в належному позивачу будинку.
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 211691023 від 08 червня 2020 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, за адресою: м. Шпола Черкаської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. (а.с.64-65).
Докази на підтвердження факту того, що відповідач є власником будь-якого житла матеріали справи не містять.
Апелянт вказує, що судом як доказ поважності причини не проживання відповідача у будинку було взято до уваги звернення відповідача до правоохоронних органів у зв`язку з тим, що вона не може потрапити до будинку, однак конфлікт було вирішено на місці.
Проте, сам факт того, що відповідач зверталась до правоохоронних органів саме з тих підстав, що позивач не повертає ключі від вхідних дверей паркану, через що вона не може потрапити до будинку, існує та підтверджується листом Шполянського відділення поліції Смілянського відділу поліції Головного управління національної поліції в Черкаській області від 18 червня 2020 № 3186/64/01-2020 є доказом вчинення перешкод (а.с. 100).
Відповідач не є такою, що самоправно вселилась до спірного жилого приміщення. Тривале проживання у спірному будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції.
Враховуючи, що відповідач - колишній член сім`ї власника спірного житла не має іншого житла її право на це майно має бути захищено.
За таких обставин, суд, не вбачає підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375,381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, - 

п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 05 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови виготовлений 21 січня 2021 року.

Судді