Ухвала
Іменем України
 
19 лютого 2021року
м. Київ
 
справа № 161/17272/19
провадження № 61-1972ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,                 Коротенка Є. В.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Пілецькою Русланою Романівною, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Локачинського районного нотаріального округу Волинської області Дильного Ігоря Георгійовича, про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Локачинського районного нотаріального округу Волинської області Дильного І. Г., в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25 січня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 , від імені якого діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Локачинського районного нотаріального округу Дильним І.Г., зареєстрований в реєстрі за № 76;
 
В обґрунтування позову зазначав, що 27 березня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки придбав земельну ділянку площею                     0,1121 га в с. Рованці Луцького району, кадастровий номер 0722880700:04:001:0134, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 
При цьому, з 22 вересня 2012 року по 11 червня 2018 року перебував з ОСОБА_2 у шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Золотоніського міського суду Черкаської області. 
 
Зазначав, що 17 квітня 2015 року уповноважив ОСОБА_2 бути його представником при вирішенні будь-яких питань, пов`язаних зі спірною земельною ділянкою, реєстрацією права власності на належне йому нерухоме майно, виготовлення проектної документації на забудову вказаної земельної ділянки тощо. 
 
Діючи на підставі довіреності ОСОБА_2 25 січня 2018 року уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Локачинського районного нотаріального округу            Дильним І. Г., зареєстрований в реєстрі за № 76. Земельна ділянка продана за ціною 45 154,00 грн. 
 
Вказував, що спірний договір укладений внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (батьком ОСОБА_2 ), з перевищенням наданих повноважень ОСОБА_2 та не відповідав його волі як власника спірної земельної ділянки. Крім того, укладаючи спірний договір відповідач приховала наявність на земельній ділянці об`єкту незавершеного будівництва.
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня         2020 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року, в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суди, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , виходили з того, що у відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу не було зловмисної домовленості з метою отримання вигоди, оскільки право розпорядження земельною ділянкою передбачено довіреністю, тобто дії представника здійснювалися в межах наданих їй повноважень від ОСОБА_1 .
 
У лютому 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга             ОСОБА_1 , подана представником - адвокатом Пілецькою Р. Р., на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня                 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року, здана до поштового відділення зв`язку 04 лютого 2021 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження, встановленого частиною першою статті                  390 ЦПК України.
У клопотанні, доданому до касаційної скарги, заявник просить поновити строк на  касаційне  оскарження судових  рішень,  посилаючись на те, що копію постанови апеляційного суду отримав 05 січня 2021 року, в підтвердження чого надає конверт поштової кореспонденції.
 
Частиною другою статті 390 ЦПК України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
 
Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин, оскільки без своєчасного отримання копії оскаржуваного судового рішення заявник позбавлений можливості як визначення необхідності подання касаційної скарги, так і її мотивування, що є обов`язковим елементом касаційної скарги згідно з вимогами статті 392 ЦПК України, він підлягає поновленню.
 
У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від                     18 липня 2018 року в справі № 357/6663/16-ц, 29 серпня 2018 року в справі                  № 522/15095/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку. 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачу - ОСОБА_1 на праві власності належала земельна ділянка площею 0,1121 га в с. Рованці Луцького району, кадастровий номер 0722880700:04:001:0134, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку.
 
17 квітня 2015 року приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Онищук І. П. посвідчив довіреність за реєстровим № 1263, згідно з якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси при вирішенні будь-яких питань, що пов`язані з управлінням земельною ділянкою площею 0,1121 га в с. Рованці Луцького району, кадастровий номер 0722880700:04:001:0134, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. За змістом даної довіреності ОСОБА_2 уповноважено на реєстрацію права власності на належне йому нерухоме майно; виготовленням проектної документації на забудову вказаної земельної ділянки; оформленням всіх необхідних документів, які необхідні для будівництва житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами на вищевказаній земельній ділянці, починаючи із моменту збору вихідних даних для оформлення проектно-кошторисної документації і закінчуючи введенням будинку в експлуатацію та одержанням свідоцтва про право власності на житловий будинок; розпорядженням (продажем, обміном тощо) на умовах та за ціною на розсуд представника, належного йому на праві власності нерухомого майна; розпорядженням всіма відкритими рахунками у будь-яких банківських установах та у всіх їх філіях та відділеннях на території України.
 
Вищезазначена довіреність не була скасована ОСОБА_1 у передбачений законом порядок, хоча таке право нотаріусом при посвідчені довіреності було роз`яснено, про що позивач поставив власноручний підпис.
 
Діючи на підставі довіреності відповідач - ОСОБА_2 25 січня 2018 року уклала з відповідачем ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Локачинського районного нотаріального округу Дильним І. Г., зареєстрований в реєстрі за №76. Земельна ділянка продана за ціною 45 154,00 грн. 
 
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач стверджував, що                              договір купівлі-продажу вчинений за зловмисною домовленістю його представника ОСОБА_2 (колишня дружина) та іншої сторони правочину - ОСОБА_3 (батьком ОСОБА_2 ), а тому його необхідно визнати недійсним з підстав передбачених статтею 232 та пунктом 3 статті 238 ЦК України.
 
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
 
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).
 
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
 
Частина третя статті 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229-233 ЦК України.
 
На думку судів попередніх інстанцій, зміст довіреності, зокрема: вказівка про можливість уповноваженій особі - ОСОБА_2 вчиняти дії щодо розпорядження (продаж, обмін тощо) на умовах та за ціною на розсуд представника, належного ОСОБА_1 на праві власності нерухомого майна, свідчать про наявність волі ОСОБА_1 на відчуження належної йому земельної ділянки площею 0,1121 га в с. Рованці Луцького району, якої саме стосувалась видана позивачем довіреність.
 
Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
 
Необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою є: 
1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 
2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 
3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень.
 
Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.
Такий висновок про застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2021 року у справі                  № 727/10189/17 (провадження № 61-17554св19).
 
Судами попередніх інстанцій встановлено відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили, що при укладенні оспорюваного договору                          ОСОБА_2 вчиняла будь-які дії всупереч інтересам ОСОБА_1 . Так, маючи не скасовану довіреність з повноваженням щодо відчуження земельної ділянки за ціною визначеною на власний розсуд, відповідач уклала відповідний договір. При цьому, ціна продажу земельної ділянки в с. Рованці Луцького району була визначена сторонами відповідно до експертної грошової оцінки, здійсненої приватним підприємством «Брусилів-сервіс». 
 
Надана позивачем довіреність на розпорядження майном позивача не містила будь-яких обмежень, щодо ціни за яку може бути відчужена земельна ділянка, а навпаки надавала повноваження довіреній особі її визначити. Крім того, позивачем у 2012 році спірна земельна була придбана також за експертно-грошовою оцінкою та складала 30 282,00 грн.
 
Судами попередніх інстанцій обґрунтовано не взято до уваги наданий позивачем експертний висновок № 19 від 09 червня 2020 року щодо ціни спірної земельної ділянки. Як вбачається з даного висновку експертом для визначення вартості земельної ділянки було проведено аналіз ринку цін на земельні ділянки, які є аналогічними, станом на червень 2020 року, тобто з різницею в 2,5 роки з укладеним договором купівлі-продажу, що оспорюється. Наданий позивачем висновок не містить достовірної інформації про ціну земельної ділянки станом на січень 2018 року, а відтак не підтверджує доводів позовної заяви про продаж земельної ділянки за ціною нижчою ніж ринкові ціни на день укладення такого договору.
 
Отримання нотаріусом під час посвідчення оспорюваного договору                         купівлі-продажу заяви-згоди ОСОБА_2 на відчуження спірної земельної ділянки, як спільного майна подружжя, ніяким чином не впливає на законність посвідченого договору купівлі-продажу, оскільки отримання такої заяви відбулось нотаріусом з врахуванням положень статті 51 Закону України «Про нотаріат». Крім того, сама по собі заява-згода ОСОБА_2 не несла жодного правового навантаження під час посвідчення договору купівлі-продажу, оскільки такий вчинявся з врахуванням повноважень, які визначені довіреністю від 17 квітня 2015 року.
Доводи касаційної скарги про те, що при посвідчені договору купівлі-продажу ОСОБА_1 не повідомила, а нотаріус не перевірила, наявність забудови на спірній земельній ділянці, зокрема, житлового будинку, є безпідставними з огляду на наступне.
 
Новостворене нерухоме майно набуває правовий режим житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що будь-які документи щодо початку будівництва або ж завершення будинку (прийняття його в експлуатацію) на земельній ділянці в с. Рованці Луцького району у сторін відсутні. Відтак в розумінні норм ЦК України відсутні правові підстави вважати, що на спірній земельній ділянці наявний житловий будинок.
 
Крім того, при посвідчені договору купівлі-продажу земельної ділянки нотаріусом для встановлення відсутності забудови на ділянці, було використано відомості з Витягу з державного земельного кадастру, виданого кадастровим реєстратором Головного управління держгеокадастру у Волинській області від 22 січня 2018 року, за змістом яких на кадастровому плані відчужуваної земельної ділянки будь-які забудови відсутні, а в еплікації земельних угідь, вся площа відчужуваної ділянки 0,1121 га зазначена як рілля.
 
Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів.
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
 
Як визначено у частині третій статті 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
 
Позивач не довів, що відчуження земельної ділянки було вчинено в інтересах повіреної особи ОСОБА_2 .
 
В суді апеляційної інстанції представники відповідачів вказали, що                              ОСОБА_3 дізнавшись від ОСОБА_2 про те, що нею відчужується земельна ділянка в с. Рованці Луцького району виявив бажання її придбати, оскільки мав намір переселитись поближче до місця проживання доньки. Запропонована ціна його влаштувала. Кошти визначені договором він передав ОСОБА_2 та на даний час, як власник земельної ділянки,                      використовує її, здійснюючи за нею догляд. При цьому в категоричній формі ОСОБА_3 заперечив бажання відчужити придбану ним земельну ділянку іншим особам, як про це вказував позивач.
 
Такі пояснення позивачем не були спростовані.
 
Цивільний процес здійснюється на засадах змагальності сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою, сьомою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку, що відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_3 , який придбав майно за договором купівлі-продажу від 25 січня 2018 року, діяв недобросовісно, мав домовленість з представником ОСОБА_1 , яка діяла всупереч інтересам позивача.
 
Укладення договору купівлі-продажу в ситуації, коли від імені продавця діє дружина, а покупець в даному випадку є батьком повіреної, саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника з іншою стороною - покупцем (батьком повіреної).
 
Позивач не надав належних та допустимих доказів, що він не мав наміру продавати спірну земельну ділянку. Довіреність не скасована, недійсною не визнана.
 
Вказуючи про те, що подружні відносини з ОСОБА_2 були припинені задовго до укладення договору купівлі-продажу та стосунки між ними були напруженими, позивач не обґрунтував та не пояснив причин, за яких не було скасовано довіреність, видану на ім`я ОСОБА_2 , яка стосувалась повноважень щодо земельної ділянки в с. Рованці Луцького району.
 
Судами попередніх інстанцій не встановлено, що ОСОБА_1 не мав волевиявлення на продаж земельної ділянки, а ОСОБА_2 діяла поза межами своїх повноважень, або у власних інтересах.
 
Позивач не довів неправомірність дій відповідача, а натомість відповідачі довели відсутність зловмисної домовленості між собою під час укладення оспорюваного договору продажу земельної ділянки.
 
За таких обставин, за відсутності зловмисної домовленості між представником позивача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в позові.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі                 № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
 
Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень. 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд            відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою            ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Пілецькою Р. Р., на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня                  2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року необхідно відмовити, оскільки, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки висновок апеляційного суду перебуває у відповідності до висновку Верховного Суду, викладеного в постановах від 06 березня 2019 року в справі                                 № 654/2524/17 та від 08 лютого 2021 року в справі № 727/10189/17, тобто, апеляційним судом врахований висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року в справі № 357/6663/16-ц, 29 серпня 2018 року в справі № 522/15095/15-ц, є необґрунтованими, оскільки фактичні обставини у вказаних справах не є подібними до обставин даної справи, в зв`язку з чим матеріальне правове регулювання спірних правовідносин є різним. 
 
Зокрема, в постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі                          № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок щодо застосування статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».
 
Суди встановили, що довіреністю ОСОБА_1 уповноважив                           ОСОБА_2 , зокрема, вчиняти будь-які дії щодо належного йому майна. Будь-яких дій на підставі вказаної довіреності, які нею не передбачені, ОСОБА_2 не вчиняла.
 
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами попередніх інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга                   ОСОБА_1 , подана представником - адвокатом Пілецькою Р. Р., на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня                2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року є необґрунтованою.
 
Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
У Х В А Л И В :
 
Клопотання ОСОБА_1 , подане представником - адвокатом Пілецькою Русланою Романівною, про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня              2020 року та постанови Волинського апеляційного суду від 16 грудня                     2020 року.
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Пілецькою Русланою Романівною, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Локачинського районного нотаріального округу Волинської області Дильного Ігоря Георгійовича, про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. С. Жданова	
 	А. Ю. Зайцев	
 	Є. В. Коротенко