Постанова
Іменем України
 
22 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 464/9005/16-ц
провадження № 61-16391св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратура Львівської області, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Бориславське відділення поліції Дрогобицького відділу поліції Головного управління національної поліції у Львівській області,
 
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Прокуратури Львівської області на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 16 січня 2019 року у складі судді Рудакова І. П. та постанову Львівського апеляційного суду від 29 липня 2019 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У грудні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Львівської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, посилаючись на те, що 18 квітня 2005 року громадянин ОСОБА_2 повідомив орган досудового розслідування про вчинення відносно нього 17 квітня 2005 року кримінального правопорушення невідомо особою. 18 квітня 2005 року щодо нього - ОСОБА_1 складено протокол явки з повинною про вчинення кримінального правопорушення стосовно громадянина ОСОБА_2 04 травня 2005 року постановою слідчого СВ Бориславського МВ УМВС України у Львівській області проти нього порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України (далі - КК України), який постановою слідчого від 06 червня 2005 року було перекваліфіковано на частину другу статті 187 КК України. 18 травня 2005 року йому було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. У зв`язку з перекваліфікацією злочину 08 листопада 2005 року йому було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд та визнано його обвинуваченим у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 187 КК України. Досудове слідство неодноразово зупинялося та поновлювалося, у зв`язку із проведенням слідчо-оперативних заходів, зокрема зі встановлення місця знаходження особи обвинуваченого. Після направлення кримінальної справи до суду він як підсудний не з`явився в судове засідання, у зв`язку з чим 20 лютого 2006 року постановою Бориславського міського суду Львівської області його було оголошено в розшук та змінено запобіжний захід на тримання під вартою. 29 листопада 2006 року постановою Бориславського міського суду Львівської області кримінальну справу направлено на додаткове розслідування в прокурору міста Борислава. 28 січня 2013 року його ( ОСОБА_3 ) було затримано, а 30 січня 2013 року - повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 187 КК України, залишено щодо нього в силі запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 27 березня 2013 року обвинувальний акт відносно нього направлено до суду разом з матеріалами кримінальної справи для її розгляду. Вироком Бориславського міського суду Львівської області від 12 червня 2013 року його було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 187 КК України та скасовано запобіжний захід - тримання під вартою, обраний йому 20 лютого 2006 року. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області вирок Бориславського міського суду Львівської області від 12 червня 2013 року щодо нього було скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції. Вироком Бориславського міського суду Львівської області від 18 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2015 року, його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 187 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. Вважає, що внаслідок незаконних дій органу досудового слідства та прокуратури в період з 18 квітня 2005 року по 29 березня 2016 року він незаконно перебував під судом та слідством, внаслідок безпідставного обвинувачення йому було завдано моральної шкоди, яка полягала у істотному порушенні його звичного способу життя, суттєвому обмеженні його прав та можливостей. Враховуючи наведене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 30 травня 2018 року, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 16 292 443,68 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 16 січня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 500 760 грн на відшкодування моральної шкоди та стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн в дохід держави. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що за час незаконного перебування під слідством та судом, ОСОБА_1 зазнав моральних страждань. Розмір моральної шкоди, виходячи з мінімального розміру заробітної плати, встановленої державою на час розгляду справи з розрахунку 4 173 грн х 120 місяців (кількість місяців перебування під слідством та судом), становить 500 760 грн.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 29 липня 2019 року апеляційну скаргу Прокуратури Львівської області залишено без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 16 січня 2019 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У серпні 2019 року Прокуратура Львівської області подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Сихівського районного суду міста Львова від 16 січня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 липня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що  ОСОБА_1 визнавав свою вину під час досудового розслідування, чим вводив в оману слідство та суд, що відповідно до положень частини четвертої статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) виключає можливість відшкодування йому шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Крім того, на аркуші справи 22 наявна розписка позивача, в якій він зобов`язувався відшкодувати всі збитки, завдані його злочинними діями. Вказані докази свідчать про те, що ОСОБА_1 вводив в оману слідство і цим сприяв незаконному обвинуваченню, а тому не має права на відшкодування шкоди. Судами безпідставно взято до уваги твердження позивача, про те що визнавальні показання ним давалися під тиском, оскільки такі факти не підтверджені належними доказами, зокрема показаннями свідків, рішеннями судів тощо. Крім того, позивач умисно ухилявся від органів досудового розслідування та суду впродовж майже 7 років, проте суди необґрунтовано зарахували вказаний період для визначення розміру відшкодування моральної шкоди. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Сихівського районного суду міста Львова.
 
25 вересня 2019 року справа № 464/9005/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Судами встановлено, що 18 квітня 2005 року відносно ОСОБА_1 було складено протокол явки з повинною щодо вчинення ним відносно громадянина ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 186 КК України, яке 06 червня 2005 року органом досудового розслідування було перекваліфіковано на частину другу статті 187 КК України.
 
Постановою слідчого СВ Бориславського МВ УМВС України у Львівській області від 18 травня 2005 року позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.
 
08 листопада 2005 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 187 КК України.
 
22 листопада 2005 року було складено та затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 1213150100000086, про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 187 КК України, який із кримінальною справою направлено до суду для її розгляду.
 
За результатами розгляду справи постановою суду ОСОБА_1 було оголошено у розшук та змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою.
 
29 листопада 2006 року кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_1 було направлено у прокуратуру для організації проведення додаткового розслідування.
 
Досудове слідство щодо ОСОБА_1 неодноразово зупинялося та відновлювалося органом досудового слідства для проведення, зокрема оперативних заходів, спрямованих на встановлення місця знаходження обвинуваченого.
 
28 січня 2013 року ОСОБА_1 було затримано, а 30 січня 2013 року йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 187 КК України.
 
27 березня 2013 року обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 був направлений до суду для розгляду.
 
Вироком Бориславського міського суду Львівської області від 12 червня 2013 року ОСОБА_1 було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 187 КК України та скасована запобіжний захід - тримання під вартою, обраний 20 лютого 2006 року (справа № 438/410/13-к).
 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області вирок Бориславського міського суду Львівської області від 12 червня 2013 року щодо ОСОБА_1 було скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.
 
Вироком Бориславського міського суду Львівської області від 18 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2015 року, ОСОБА_1 було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 187 КК України та виправдано його.
 
В касаційному порядку справа № 457/198/14-к не переглядалася.
 
У зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності позивач перебував під слідством та судом з 18 квітня 2005 року по 29 березня 2015 року, що становить 119 місяців 12 днів.
 
Згідно з висновком судово-психологічної експертизи від 02 травня 2018 року № 2619, складеним Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, ситуація, яка досліджувалася за участі та щодо ОСОБА_1 на досудовому розслідуванні є психотравмувальною і такою, внаслідок якої особі спричинені психологічні страждання за наявності таких психотравмуючих факторів: тривале перебування в якості обвинуваченого, підсудного, обмеження свободи у вигляді тримання під вартою утворили на шляху життєвої самореалізації надлишкові перешкоди, що набуло соціального та психологічного руйнівного для нього характеру; утворення перепон у реалізації життєвих планів; гостре відчуття несправедливості та безсилля, втрата віри та довіри, відчуття небезпеки та безвиході, тривале перебування у постійному відчутті загрози та підвищеної пильності; в силу тривалості та інтенсивності дій психотравмувальні обставини є незворотньо порушеними; відбулися структурні зміни особливості, які мають незворотній характер; процес адаптації до нових умов потребуватиме надалі значних психічних зусиль для відновлення.
 
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною другою статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, належить відшкодування моральної шкоди.
 
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України).
 
Статтею 56 Конституції України визначено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
 
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
 
Частиною другою статті 1 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
 
Статтею 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
 
Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (пункт 62 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року у справі «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
 
Завдання цивільного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи, що звернулася до суду з позовом. 
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши обставини справи, здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють спірні правовідносини, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої згідно з положеннями Закону № 266/94-ВР він набув на підставі виправдувального вироку суду.
 
При цьому суди обґрунтовано виходили з того, що моральну шкоду необхідно визначати, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на час розгляду справи, за кожен місяць перебування позивача під слідством і судом.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що на досудовому слідстві позивач визнавав свою вину, чим вводив суд в оману, що згідно з положеннями частини четвертої статті 1176 ЦК України виключає відповідальність органів дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду за шкоду, завдану фізичній особі незаконним засудженням, незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним застосуванням як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконним затриманням, яка відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються встановленими ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року обставинами, зокрема, що протягом усього досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений ОСОБА_1 наполягав на своїй непричетності до інкримінованого йому розбійного нападу та сам потерпілий ОСОБА_4 вказував, що даний злочин вчинений не ОСОБА_1 , обвинувачення відносно нього є надуманим і претензій до нього не має (а. с. 29).
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Прокуратури Львівської області залишити без задоволення.
 
Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 16 січня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко