ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 743/39/21                                                                                            Суддя першої інстанції: Яхно Ю.Л.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  04 лютого 2021 року                                                                                      м. Київ
          
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          головуючого судді                         - Горяйнова  А.М.,
          суддів                                            - Костюк Л.О. та Файдюка В.В.,  
          за участю секретаря                     - Король Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2021 року, яке проголошене о 15 год. 12 хв., у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про продовження строку затримання,
ВСТАНОВИЛА:

Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – Військова частина НОМЕР_1 ) 15 січня 2021 року через підсистему «Електронний суд» звернулася до суду з позовом, у якому просила продовжити на шість місяців строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (зі слів), з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення. 
Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2021 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовують тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що направляв до Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України листи про сприяння в ідентифікації відповідача разом із його анкетою і фотокарткою, проте відповідь на час закінчення строку затримання не надходила. Також позивач просить врахувати, що у ОСОБА_1 відсутній документ, що посвідчує особу, а на території України відсутні акредитовані дипломатичні (консульські) установи Народної Республіки Бангладеш, які здійснюють ідентифікацію громадян і оформлення паспортних (чи будь яких інших) документів.
Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» максимальний строк затримання іноземців та осіб без громадянства становить 18 місяців. Відповідач зазначає, що перебував у Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців у період з 27 липня 2018 року по 26 січня 2020 року, на підтвердження чого надав довідку про тримання іноземця (особи) без громадянства у ПТПІ від 26 січня 2020 року. Відповідач наполягає на тому, що його повторне затримання і поміщення до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців не відповідає вимогам закону.
Також відповідач наголошував на тому, що він не перешкоджав ідентифікації своєї особи та надав позивачу всю необхідну інформацію про себе. Звертав увагу, що рішення про видворення за межі України щодо нього не приймалося. Наполягав на тому, що документи, які направляв позивач до компетентних органів, не відповідають визначеній законом формі. 
Військова частина НОМЕР_1 подала відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому підтвердила доводи ОСОБА_1 щодо його перебування у Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців у період з 27 липня 2018 року по 26 січня 2020 року. Однак позивач просить суд врахувати, що відповідач був звільнений 26 січня 2020 року у зв`язку з закінчення максимального строку затримання. У подальшому 21 липня 2020 року ОСОБА_1 був повторно затриманий представниками прикордонної поліції Словацької Республіки після незаконного перетину з України у Словаччину. 
Також позивач повідомив, що відповідач надає суперечливі відомості про свою особу: під час перебування у Словацькій Республіці назвав себе ОСОБА_3 , під час співбесіди в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а в подальшому – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з`явилися. За таких обставин колегія суддів, керуючись ч. 3 ст. 268 КАС України, вирішила розглядати справу за відсутності представників сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та відповіді на відзив, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити, рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2021 року – скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення адміністративного позову, виходячи з такого.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.  
Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 липня 2020 року у справі № 308/7257/20 було затримано громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України на строк – шість місяців.
Чопський прикордонний загін Західного регіонального відділення ДПС України листом від 22 вересня 2020 року № 21/1020 звернувся до Департаменту консульської служби МЗС України з проханням доручити Посольству України в Республіці Польща передати до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Республіці Польща звернення щодо ідентифікації та документування іноземців, які за рішенням суду були затримані з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України та назвалися громадянами Бангладеш, серед яких – ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У зв`язку із закінченням 21 січня 2021 року строку поміщення ОСОБА_1 до пункту тимчасового перебування іноземців та відсутністю відповідей, які б дозволили здійснити ідентифікацію особи, Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з адміністративним позовом про продовження строку затримання. 
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову Військова частина НОМЕР_1 , суд першої інстанції виходив з того, що листи від 22 вересня 2020 року та 09 грудня 2020 року не можуть вважатися доказами здійснення своєчасних та необхідних заходів, спрямованих на ідентифікацію відповідача, оскільки у розумінні Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, вони не є відповідними запитами, які з метою ідентифікації іноземця, у випадку відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни його походження, мають надсилатися до компетентних органів відповідної країни через Департамент консульської служби МЗС. Також суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав доказів направлення таких листів саме разом із кольоровими фотокартками відповідача та заповненою ним анкетою встановленого зразка.
Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
У відповідності до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. До таких випадків належить, зокрема, законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, а також порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Згідно з абз. 1 ч. 4  ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»  іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ідентифікація особи – заходи, пов`язані із встановленням органами виконавчої влади особи заявника, який звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не має документів, що посвідчують його особу, або такі документи фальшиві.
Отже, ідентифікація є заходом, який здійснюється у разі відсутності документів, що посвідчують особу.
За змістом ч. 1 ст. 289 КАС України затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України є заходом, що вживається за рішенням адміністративного суду, у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.
Питання наявності у ОСОБА_1 законних підстав для перетину кордону та документів, які підтверджують його особу і громадянство, досліджувалося Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області під час вирішення питання про його затримання. Згідно з рішенням суду від 24 липня 2020 року у справі № 308/7257/20 документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України, а також документ, що дає право на виїзд з України у ОСОБА_1 відсутні. 
Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства визначені у  ст. 289 КАС України.
Відповідно до ч.ч. 11, 13  ст. 289 КАС України  строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців. 
Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:
1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;
2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
Зазначена норма права містить дві альтернативні умови, кожна з яких може бути самостійною причиною неможливості ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити їх примусове видворення чи реадмісію.
Порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів, органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства (далі – іноземці), їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі – ПТПІ), а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання визнаний в Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, що затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України від 22 січня 2018 року № 38/77 (далі – Інструкція).
Згідно з п. 1 розділу VІ Інструкції якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування. 
З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.
У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.
Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.
Як раніше зазначалося, Чопський прикордонний загін Західного регіонального відділення ДПС України (умовна назва Військова частина НОМЕР_1 згідно з п. 12 Положення про орган охорони державного кордону Державної прикордонної служби України, затвердженого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 15 лютого 2005 року № 116) виконав всі умови, передбачені п. 1 розділу VІ Інструкції, з метою ідентифікації ОСОБА_1 . 
Так, на адресу Департаменту консульської служби МЗС України був направлений лист від 22 вересня 2020 року № 21/1020 з проханням доручити Посольству України в Республіці Польща передати до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Республіці Польща звернення щодо ідентифікації та документування іноземців, які за рішенням суду були затримані з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України та назвалися громадянами Бангладеш, серед яких – ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Зазначений лист був направлений саме до Департаменту консульської служби МЗС України, оскільки на території України відсутнє акредитоване дипломатичне представництво або консульська установа країни походження іноземця – Народної Республіки Бангладеш. Такі дії позивача відповідають вимогам абз. 3 п. 1 розділу VІ Інструкції.
Крім того позивач надав до суду копію листа Міністерства закордонних справ України від 01 жовтня 2020 року № 71/ВКЗ/6137-560-66975, якими звернення Чопського прикордонного загону Західного регіонального відділення ДПС України було направлене Посольству України в Республіці Польща.
Суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт направлення разом із запитом від 22 вересня 2020 року № 21/1020 кольорових фотокарток та анкет на кожну особу, а в листі від 01 жовтня 2020 року № 71/ВКЗ/6137-560-66975 не зазначений список осіб, ідентифікацію та документування яких належить провести.
Разом з тим, у листі від 22 вересня 2020 року № 21/1020 міститься посилання на те, що він направляються разом із додатками. 
Також колегія суддів враховує, що дата направлення листа від 01 жовтня 2020 року № 71/ВКЗ/6137-560-66975 до Посольства України в Республіці Польща узгоджується з датою направлення позивачем листа від 22 вересня 2020 року № 21/1020 до Департаменту консульської служби МЗС України.
У разі виникнення обґрунтованих сумнівів у тому, що до листа від 22 вересня 2020 року № 21/1020 не були приєднані фотокартка й анкета ОСОБА_1 , а також у тому, що листом від 01 жовтня 2020 року № 71/ВКЗ/6137-560-66975 до Посольства України в Республіці Польща були направлені запити Чопського прикордонного загону Західного регіонального відділення ДПС України щодо ідентифікації інших осіб, суд першої інстанції не був позбавлений можливості витребувати у позивача додаткові докази і пояснення, яких не вистачало для встановлення фактичних обставин справи. 
З матеріалів справи вбачається, що представник позивача приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції 18 та 19 січня 2021 року. Разом з тим, згідно з протоколами судового засідання, питання про витребування у позивача додаткових доказів суд не ставив на обговорення та не вирішував. 
З огляду на мотиви, з яких суд першої інстанції відмовив у задоволенні адміністративного позову, представник Військової частини НОМЕР_1 разом із апеляційною скаргою надав до суду копію анкети громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , до якої також вклеєна фотокартка.
Зазначений доказ підтверджує, що відповідні анкета й фотокартка громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 були виготовлені та перебували в розпорядженні позивача. Обґрунтованих сумнівів у тому, що такі документи були направленні разом із запитами щодо проведення ідентифікації та документування відповідача, у колегія суддів не виникло. 
Колегія суддів також враховує, що за змістом п. 1 розділу VІ Інструкції до відповідних запитів можуть включатися інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити його особу та підтвердити громадянство.
Лист від 01 жовтня 2020 року № 71/ВКЗ/6137-560-66975 містить відомості про прізвище відповідача (які зазначені також із використанням транслітерації), дату його народження і стать. 
Додатково колегія суддів приймає до уваги, що матеріали справи не містять доказів того, що в розгляді листа позивача від 01 жовтня 2020 року № 71/ВКЗ/6137-560-66975 було відмовлено з підстав його неналежного оформлення. Натомість такий лист був прийнятий Департаментом консульської служби МЗС України та направлений до Посольства України в Республіці Польща.
Отже, провести ідентифікацію у межах строку, на який ОСОБА_1 було затримано рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 липня 2020 року у справі № 308/7257/20, не вдалося із незалежних від позивача причин.
У зв`язку з цим колегія суддів вважає законною і обґрунтованою вимогу Військової частини НОМЕР_1 про продовження строку затримання ОСОБА_1 на шість місяців. 
Надаючи правову оцінку доводам відповідача, що викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів враховує, що відповідно до абз. 1 ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Сторони у справі підтверджують, що у відношенні ОСОБА_1 раніше приймалося рішення про його затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, у зв`язку з чим він протягом 18 місяців перебував у пункті тимчасового перебування іноземців. 
Разом з тим, у подальшому через пів року після закінчення строку затримання, яке мало місце 27 липня 2018 року, ОСОБА_1 21 липня 2020 року повторно вчинив адміністративне правопорушення, яке полягало в незаконному перетині кордону з України в Словаччину, що стало підставою для його затримання вдруге. 
Враховуючи, що 21 липня 2020 року виникли нові підстави для затримання ОСОБА_1 , строк його перебування в пункті тимчасового перебування іноземців, встановлений абз. 1 ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», обчислюється з дня його повторного затримання. 
Колегія суддів також наголошує на тому, що підстави і мета затримання ОСОБА_1 були перевірені Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області та визначені рішенням від 24 липня 2020 року у справі № 308/7257/20. 
Натомість у межах цієї справи предметом дослідження є наявність чи відсутність підстав саме для продовження строку затримання. 
Підставою для продовження такого стоку є неможливість ідентифікувати ОСОБА_1 з підстав відсутності співпраці з його боку та неодержання інформації з країни громадянської належності.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 надавав суперечливі відомості щодо себе, що свідчить відсутність співпраці з його боку під час процедури ідентифікації.
Так, згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 липня 2020 року у справі № 308/7257/20, датою народження ОСОБА_1 є ІНФОРМАЦІЯ_5 . Натомість в анкеті, копія якої подана разом з апеляційною скаргою, відповідач зазначив дату народження – ІНФОРМАЦІЯ_6 . В подальшому відповідач надав до суду першої інстанції відзив на адміністративний позов разом із довідкою від 26 січня 2020 року № 08 про тримання іноземця (особи без громадянства) у ПТПІ, в якій зазначена дата його народження – ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Чопський прикордонний загін Західного регіонального відділення ДПС України у листі від 22 вересня 2020 року № 21/1020, направленому до Департаменту консульської служби МЗС України, зазначив таку інформацію щодо відповідача – ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто інформацію, яка зазначена в анкеті іноземця. Інформація, яка б дозволяла ідентифікувати відповідача, до позивача не надходила.
Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на те, що на час закінчення строку затримання ОСОБА_1 , визначеного рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 липня 2020 року у справі № 308/7257/20, його особу не ідентифіковано з причин, передбачених ч. 13 ст. 289 КАС України, що є підставою для задоволення адміністративного позову Військової частини НОМЕР_1 про продовження строку затримання. 
Згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 липня 2020 року у справі № 308/7257/20 відповідач був затриманий 21 липня 2020 року за незаконне перетинання державного кордону України в Словацьку Республіку. Визначений вказаним рішенням суду строк затримання відповідача становить шість місяці. 
Відповідно до ч. 11 ст. 289 КАС України  строк затримання ОСОБА_1 підлягає продовженню до 21 липня 2021 року, що дорівнює шести місяцям, обчисленим із дати закінчення строку затримання, визначеного рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 липня 2020 року та дванадцяти місяцям, обчисленим із дати фактичного затримання відповідача під час перетину державного кордону України. 
Отже, доводи апеляційної скарги позивача спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 19 січня 2021 року та є підставами для його скасування. 
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції надав неналежну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити, рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2021 року – скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення адміністративного позову.
Керуючись ст.ст. 242, 289, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –  
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 – задовольнити.
Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2021 року – скасувати. 
Адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 – задовольнити. 
Продовжити строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (зі слів) на шість місяців – до 21 липня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Головуючий суддя                                                                       А.М. Горяйнов                                                                 

Судді                                                                                            Л.О. Костюк  

                                                                                                    В.В. Файдюк