ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                                                                                              Головуючий І інстанції: Сич С.С.
23 березня 2021 р.	Справа № 440/85/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Рєзнікової С.С. ,
за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про стягнення вихідної допомоги при звільненні, -
В с т а н о в и в:
03.01.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить:
- стягнути з Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на її користь вихідну допомогу при звільненні у сумі 11.044,32 грн.
Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що при її звільненні у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (далі – ГТУЮ у Полтавській області) на підставі пункту 1    статті 40 Кодексу законів про працю України    (далі – КЗпП України) відповідачем у порушення приписів    статті 44        КЗпП    не виплачено вихідну допомогу в розмірі не менше середнього місячного заробітку в сумі 11.044,32 грн.
У відзиві на адміністративний позов Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми), не погоджуючись з вимогами ОСОБА_1 , зазначає, що питання виплати вихідної допомоги при звільненні з державної служби є елементом припинення державної служби. Відповідно ж до ч. 4    ст. 87 Закону України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу»    (далі – Закон № 889-VIII) у випадку припинення державної служби у зв`язку з ліквідацією державної органу, виплата вихідної допомоги не передбачена. 
Крім того, відповідач зазначає, що позивач не перебувала у трудових відносинах з Північно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Суми), а отже, останній не є належним відповідачем,    що є підставою для відмови в задоволенні позову.
У відзиві на адміністративний позов ГТУЮ у Полтавській області, не погоджуючись з вимогами ОСОБА_1 , зазначає, що ч. 4 ст. 87 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі звільнення з державної з державної служби на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу) державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати. У випадку припинення державної служби у зв`язку з ліквідацією  державного органу, виплата вихідної допомоги не передбачена. Також, згідно з частинами 2 та 3 ст. 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Отже, Закон № 889-VIII є спеціальним законом з питань вступу, проходження та припинення державної служби.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.03.2020 року частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .
Так, судовим рішенням стягнуто з ГТУЮ у Полтавській області на користь ОСОБА_1        вихідну допомогу у розмірі        11.044,32 грн. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Висновок суду вмотивований тим, що пункт 1    статті 40 КЗпП України, на підставі якого позивача було звільнено з займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1        статті 44 КЗпП України, а частина 4    статті 40 КЗпП України не встановлює особливостей застосування положень статті 44 КЗпП України до звільнення окремих категорій працівників з підстав,       передбачених пунктом 1 частини 1    статті 40    КЗпП України.
Крім того, суд прийшов до висновку, що в частині позовних вимог до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) слід відмовити, оскільки позивач перебувала у відносинах публічної служби із ГТУЮ у Полтавській області та станом на день розгляду даної справи запис про припинення юридичної особи ГТУЮ у Полтавській області до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено, а отже,    ГТУЮ у Полтавській області не припинено.
Обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважав за необхідне відповідно до частини 2    статті 9 КАС України з метою ефективного захисту прав позивача вийти за межі позовних вимог та    стягнути з ГТУЮ у Полтавській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 11.044,32 грн. 
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ГТУЮ у Полтавській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог адміністративного позову.
Вимоги апеляційної скарги ГТУЮ у Полтавській області обґрунтовує аналогічними доводами, що наведені ним у відзиві на позов.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми) просить апеляційну скаргу задовольнити, скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.
Судом установлено, що ОСОБА_1 працювала на посадах державної служби у ГТУЮ у Полтавській області у період з 01.03.2017 року по 26.12.2019 року, що підтверджується копією трудової  книжки серії НОМЕР_1 , а саме: 
- з 01.03.2017 року по 03.04.2017 року на посаді головного спеціаліста зв`язків з громадськістю; 
- з 04.04.2017 року по 15.01.2018 року на посаді провідного спеціаліста відділу організаційної роботи, документування та контролю; 
- з 16.01.2018 року по 17.01.2018 року на посаді головного спеціаліста відділу взаємодії з суб`єктами державної реєстрації та підвищення кваліфікації державних реєстраторів Управління державної реєстрації; 
- з 18.01.2018 року по 26.12.2019 року на посаді головного спеціаліста відділу організаційної роботи, документування та контролю (а.с. 13-21).
24.10.2019 року позивачу вручено попередження, яким її повідомлено про наступне вивільнення з займаної на дату звільнення посади, у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Полтавській області, а також укладений з нею трудовий договір не раніше ніж через два місяці з дня попередження буде розірваний на підставі п. 4 ч. 1 ст. 83 та п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII та ст. 40 КЗпП України, з припиненням державної служби (а.с. 35).
Відповідно до витягу з наказу ГТУЮ у Полтавській області від 23.12.2019 року № 1785/к «Про звільнення працівників» у зв`язку з ліквідацією ГТУЮ у Полтавській області, на підставі   постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 року № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 року № 3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України», пункту 1    статті 40 КЗпП України, пункту 4 частини 1 статті  83  та пункту 1-1 частини 1 статті   87 Закону № 889-VIII ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу організаційної роботи, документування та контролю ГТУЮ у Полтавській області 26.12.2019 року у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби. Відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки»   наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки (а.с. 36).
          Згідно довідки голови ліквідаційної комісії від 02.01.2020 року № 28-29/8337 ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу організаційної роботи, документування та контролю ГТУЮ у Полтавській області 26.12.2019 року у зв`язку з ліквідацією, з припиненням державної служби, без виплати вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку (а.с. 37).
Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає   Закон № 889-VIII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
          За приписами ст. 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
          Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
          Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 889-VIII    цей    Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
          Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону № 889-VIII дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.
          Частинами першою - третьою статті 5 Закону № 889-VIII встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
          Підстави для припинення державної служби визначені у статті 83 Закону № 889-VIII, відповідно до пункту 4 частини 1 якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті    87,    871    цього    Закону).
          Згідно з п. 1ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII  підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.
Частиною четвертою статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.
Законом України від 19.09.2019 року № 117-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» (далі – Закон № 117-ІХ) ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII доповнено пунктом 11 такого змісту: « 11 ліквідація державного органу». 
Тобто, зазначена підстава звільнення була виокремлена в окремий пункт 11, однак у частину четверту статті 87 відповідні зміни не вносилися. 
Водночас, уже Законом України від 14.01.2020 року №    44-ІХ «Про внесення мін до митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», що набрав чинності 13.02.2020 (тобто через 5 місяців) частина четверта статті 87 була доповнена вказівкою на пункт 11.
В той же час варто визнати, що у період з 25.09.2019 року по 13.02.2020 року нормами частини четвертої статті 87 Закону № 889-VIII не було врегульовано питання виплати вихідної допомоги державним службовцям, державна служба яких припинялася у зв`язку з ліквідацією державного органу на підставі пункту 11 частини першої   Закону № 889-VIII.
Конституційний Суд України у рішенні від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 указав, що «державна служба та служба в органах місцевого самоврядування є одним з видів трудової діяльності громадян». Тому отримання вихідної допомоги при звільненні слід розглядати не лише як майнове право, але також і як складову трудових прав особи. Для державних службовців, які звільнялися зі служби у зв`язку з ліквідацією державного органу до 25.09.2019 року, право отримання вихідної допомоги існувало (і існує з 13.02.2020 року).
Виходячи із принципу верховенства Конституції і прямої дії її норм (складових принципу верховенства права, стаття 8 Конституції) до цих правовідносин у спірний період обґрунтованим є застосування загального регулювання трудових відносин, що здійснюється КЗпП України.
Наведене вище узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.01.2021 року у справі № 440/1613/20.
За таких обставин, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що, приймаючи наказ від 23.12.2019 року № 1785/к «Про звільнення працівників» в частині звільнення з посади ОСОБА_1 , ГТУЮ у Полтавській області вказало на пункт 1 статті 40 КЗпП, звільнення на підставі якого гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 КЗпП.
Обґрунтованими є висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_1 має законні сподівання на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1    статті 44 КЗпП, зважаючи на те, що пункт 1 статті 40 КЗпП, на підставі якого позивача було звільнено з займаної посади, гарантує працівнику право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до частини 1 статті 44 КЗпП, а частина 4  статті 40 КЗпП не встановлює особливостей застосування положень статті 44 КЗпП до звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП.
Відповідно до частини першої   статті 27 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Таким нормативно-правовим актом є    постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).        
          Абзацом 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
          Згідно з п. 8 Порядку № 100  нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.                                        
          У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
           Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
ОСОБА_1 звільнена з посади головного спеціаліста відділу організаційної роботи, документування та контролю ГТУЮ у Полтавській області 26.12.2019 року, а тому календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата - це жовтень та листопад 2019 року.
До позовної заяви позивач додала довідку про заробітну плату від 27.10.2019 № 08-29/8302, згідно з якою ОСОБА_1 отримала, зокрема, за жовтень 2019 року – 12.577,32 грн, листопад 2019 року – 9.511,32 грн (а.с. 38). 
Отже, середній заробіток ОСОБА_1 за період з 01.10.2019 року по 30.11.2019 року за один робочий день складає 513,69 грн (12.577,32 грн + 9.511,32 грн : 43 робочих днів за жовтень та листопад 2019 року), звідси - розмір середньомісячної заробітної плати/вихідної допомоги становить 11.044,32 грн, з розрахунку 21,5 відпрацьованих робочих днів у період з 01.10.2019 року по 30.11.2019 року, що передував звільненню.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що обґрунтованими є вимоги ОСОБА_1 щодо порушення її права на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку та стягнення на її користь вихідної допомоги у розмірі 11.044,32 грн.
Крім того, колегія суддів прийшла до висновку, що в частині позовних вимог до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) слід відмовити, оскільки позивач перебувала у відносинах публічної служби  із ГТУЮ у Полтавській області та  станом на день розгляду даної справи запис про припинення юридичної особи ГТУЮ у Полтавській області до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено, а отже, ГТУЮ у Полтавській області не припинено.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, з метою ефективного захисту прав позивача, необхідно відповідно до частини 2  статті 9 КАС України вийти за межі позовних вимог та стягнути на користь позивача вихідну допомогу у розмірі 11.044,32 грн. з ГТУЮ у Полтавській області.
Інші доводи і заперечення означених висновків колегії суддів не спростовують.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Полтавській області залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року, - без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова	
Судді	   	А.О. Бегунц    С.С. Рєзнікова   	
Постанова у повному обсязі складена і підписана 02 квітня 2021 року.