П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
03 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/1963/20	
Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015 - 2018 р.р.); зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015 - 2018 р.р.) за період з 15.04.2018 р. по 28.04.2020 р. в сумі 316109,43 грн..
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів з ним усіх розрахунків, зокрема, щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки учасника бойових дій та індексації грошового забезпечення. Вказані виплати відповідачем були проведені в повному обсязі на виконання рішень суду лише 28.04.2020 року, тобто затримка в розрахунку при звільненні склала 507 днів. Крім того, позивач зазначив, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року позов задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні та стягнув з Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 21020,22 грн. (двадцять одну тисячу двадцять гривень двадцять дві копійки).  В решті позовних вимог було відмовлено. 
Не погоджуючись з даним рішенням суду в частині задоволених вимог відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з частковим порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову повністю.
Також, не погоджуючись з даним рішенням суду в частині позовних вимог, в задоволення яких було відмовлено, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з частковим порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим він також просив скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову повністю.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач у період з 13.04.2004 р. по 15.04.2018 р. проходив військову службу у Збройних Силах України.
Згідно наказу №81 від 15.04.2020 р. позивача звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням контракту, при цьому грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2018 р.р., та індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. не виплачено.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду віж 23.01.2020 р. у справі №400/4066/19 було задоволено позов ОСОБА_1 та зобов`язано Миколаївський зональний відділ військової служби нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015 -2018 р.р. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.03.2020 р. у справі №400/772/20 було зобов`язано Миколаївський зональний відділ військової служби нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р.
На виконання вказаних рішень суду відповідачем 30.03.2020 р. проведено виплату позивачу в сумі 16048,25 грн. та 28.04.2020 р. в сумі 4974,70 грн., що підтверджено матеріалами справи та не заперечується сторонами.
Вважаючи, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу суд першої інстанції вважав, що позивач має право на нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, водночас, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та  відповідно до визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача до 21020,22 грн..
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України з огляду на таке.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 суд роз`яснив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої  статті 233 Кодексу законів про працю України  у взаємозв`язку з положеннями статей  116,  117,  2371  цього  кодексу  слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або  повинен був дізнатися  про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Колегія суддів вважає, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Як зазначено вище, позивач мав право на отримання грошової компенсації не використаної відпустки та виплати індексації грошового забезпечення та отримав вказані виплати на підставі відповідних рішень судів.
Колегія суддів звертає увагу на те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені    статею 117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.
Отже, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України  повинен  стягнути на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини, що, в свою чергу, свідчить про обґрунтованість по суті казаних позовних вимог.
Водночас, колегія суддів зазначає, що метою вказаного законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
При цьому, встановлений  статтею 117 КЗпП України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права.
Слід враховувати, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Наведені посилання узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими в постанові від 26 червня 2019 року справа № 761/9584/15-ц.
У вказаній справі касаційний суд з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України.
Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені  статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені  статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. 
Велика Палата Верховного Суду погодилась з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Отже, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування принципу пропорційності в даних спірних правовідносинах під час визначення суми до стягнення з відповідача на користь позивача (як штрафної санкції за несвоєчасний розрахунок) у вигляді середнього заробітку за весь час затримки.
Таким чином, враховуючи все вищезазначене та з урахуванням того факту, що позивач звільнений у запас та виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового забезпечення 15.04.2018 року, водночас, з вимогами до суду про виплату грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення звернувся лише в січні 2020 року, тобто через майже два роки після звільнення, а з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку звернувся до суду більш ніж через два роки після звільнення у травні 2020р., колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість зменшення судом першої інстанції середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 21020,22 грн. та задоволення позову саме в цій частині.
Доводи апеляційних скарг, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Миколаївського зонального відділу військової служби правопорядку – залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Федусик А.Г.	
Судді	    	Бойко А.В.    Шевчук О.А.