Постанова
Іменем України                                  
 
03 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 316/2098/15-ц
провадження № 61-5050св19
 
Верховний Суд у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В., 
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач -Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В., 
Гончар М. С., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), після перейменування Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк», банк) звернулося до суду з позовом до
 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
 
На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 15 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_1 укладений кредитний договір 
№ 0709/0808/45-059, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 38 000,00 дол. США зі сплатою 12,5 процентів річних, з кінцевим терміном повернення 15 серпня 2038 року. 
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 15 серпня 
2008 рокуміж ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 0709/0808/45-059-Р-1, за умовами якого поручитель поручилася перед банком за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.
 
25 травня 2012 між ПАТ «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 а підставі договорукупівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами від 15 червня 
2012 року, ПАТ «Дельта Банк» відступило право вимоги за зазначеним договором на користь ПАТ «Альфа-Банк».
 
Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, про що повідомлявся, у тому числі шляхом направлення вимоги про дострокове повернення кредиту, у зв`язку з чим станом на 19 серпня 2015 року у нього виникла заборгованість у розмірі 814 688,15 грн, з яких: за тілом кредиту - 34 642,23 дол. США, що за курсом НБУ на дату пред`явлення позову складає 765 155,65 грн; зі сплати процентів - 2 929,38 дол. США, що за курсом НБУ на дату пред`явлення позову складає 64 702,29 грн; пеня - 535,61 дол. США,що за курсом НБУ на дату пред`явлення позову складає 11 830,21 грн.
 
Посилаючись на наведене, позивач на підставі частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) просив стягнути солідарно з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  заборгованість за кредитним договором у розмірі 841 688,15 грн.
 
У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання припиненим договору поруки.
 
На обгрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 зазначала, що 
11 серпня 2009 року між банком і позичальником укладений договір про внесення змін і доповнень до кредитного договору щодо розміру процентної ставки, відповідно до якого за період з 12 серпня 2009 року по 09 липня 
2011 року розмір процентної ставки було зменшено з 12,5 процентів річних до 7,0 та 10 процентів річних, однак починаючи з 10 липня 2011 року процентну ставку збільшено до 13,74 процентів річних, внаслідок чого сумарно за період користування кредитом з 12 серпня 2009 року по 15 серпня 2038 року, відбулося збільшення процентної ставки до 13,37 процентів річних.
 
Посилаючись на те, що вона не надавала згоду на укладення договору про внесення змін і доповнень до кредитного договору від 11 серпня 2009 року, яким збільшується обсяг її відповідальності як поручителя, а про існування такого договору дізналася від ОСОБА_1 лише після отримання копії позовної заяви у зазначеній справі, на підставі частини першої статті 559 ЦК України, просила визнати припиненим договір поруки № 0709/0808/45-059-Р-1, укладений 15 серпня 2008 року між нею та ВАТ «Сведбанк».
 
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_2 , приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Сіра І. Є., про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів. 
 
На обгрунтування зустрічних позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору ОСОБА_1 зазначав, що у порушення вимог статей 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила № 168), банк до укладення оспорюваного кредитного договору, не надав йому, як споживачеві, об`єктивну, повну та достовірну інформацію про умови кредитування, у тому числі приховав від нього фактичне значення реальної процентної ставки, дійсне значення подорожчання кредиту, вартість супутніх послуг (послуги нотаріуса, страхування тощо) та встановив незаконні платежі, які споживач мав сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Посилаючись на приховання банком важливої інформації перед підписанням договору, невідповідність зазначених у договорі умов фактичним умовам договору з метою отримання прихованого прибутку, свідчить про введення його в оману, що відповідно до статей 203, 215, 230 ЦК України є підставою для визнання кредитного договору недійсним. 
 
Зважаючи на те, що за змістом частини другої статті 548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню,  ОСОБА_1 просив визнати недійсним з моменту укладення іпотечний договір від 15 серпня 2008 року 
№ 0709/0808/45-059-Z-1, укладений між ним та ВАТ «Сведбанк», посвідчений приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області Сірою І. Є., зареєстрований у реєстрі за № 5392.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 23 жовтня 
2018 року у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» та зустрічних позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні первісного позову ПАТ «Альфа-Банк» мотивовано тим, що банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заявленого розміру кредитної заборгованості, у межах наявних у матеріалах справи доказів не виявляється можливим встановити відповідність розрахунку заборгованості за кредитним договором умовам укладеного між сторонами договору, що узгоджується з висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 12 червня 
2018 року № 264/06/2018. 
 
Установивши, що банк без згоди поручителя вніс зміни до основного зобов`язання шляхом укладення договору про внесення змін від 11 серпня 
2009 року № 1, що має наслідком збільшення обсягу відповідальності поручителя, суд дійшов висновку, що вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання припиненим договору поруки є обгрунтованими. Разом з тим, зазначені вимоги не підлягають задоволенню, оскільки їх пред`явлено до неналежного відповідача - ПАТ «Альфа-Банк», тоді як договір поруки було укладено з ПАТ «Сведбанк». 
 
У задоволенні вимог  ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_2 , приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Сіра І. Є., про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів, суд відмовив за спливом позовної давності, про застосування якої заявив кредитор. Вказав, що ПАТ «Альфа-Банк» не є належним відповідачем за вимогами про визнання недійсним іпотечного договору від 15 серпня 2008 року 
№ 0709/0808/45-059-Z-1, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , оскільки постановою Київського апеляційного адміністративного суду 
від 07 листопада 2017 року визнано протиправним та скасовано напис приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Мироник О. В., яким на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, прийнято рішення від 27 липня 2012 року, проведено реєстрацію змін обтяжень нерухомого майна іпотекою, внесено зміни до умов обтяження іпотечного майна та змінено іпотекодержателя з ПАТ «Дельт-Банк» на ПАТ «Альфа-Банк». 
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задоволено частково, рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 23 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання припиненим договору поруки скасовано, ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким позов АТ «Альфа-Банк» задоволено частково. 
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 841 688,15 грн, що за курсом НБУ на час пред'явлення позову еквівалентно 38 107,22 дол. США, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 765 155,65 грн., що еквівалентно 34 642,23 дол. США, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами - 64 702,29 грн, що еквівалентно 2 929,38 дол. США, пеня, нарахована за період з 10 січня 2015 року по 19 серпня 2015 року - 11 830,21 грн, що еквівалентно 535,61 дол. США. 
 
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано припиненим договір поруки від 15 серпня 2008 року № 0709/0808/45-059-Р-1, укладений між ВАТ «СведБанк» та ОСОБА_2 . 
 
В іншій частині рішення суду першої інстанції змінено в частині правового обгрунтування причин відмови у задоволенні зустрічного позову 
ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним. 
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції про недоведеність АТ «Альфа-Банк» набуття права вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 а також розміру кредитної заборгованості не грунтуються на законі та суперечать наявним у справі письмовим доказам. Факт отримання позичальником кредитних коштів підтверджується заявою на видачу готівки, згідно з якою на виконання умов кредитного договору, йому видано кредитні кошти у розмірі 38 000,00 дол. США. Зважаючи на неналежне виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, у позичальника станом на 19 серпня 2015 року виникла заборгованість у загальному розмірі 38 107,22 дол. США, що за курсом НБУ на час пред'явлення позову становить 841 688,15 грн. Та обставина, що за період з 18 червня 
2012 року до вересня 2015 року заборгованість за кредитним договором зросла з 289 117,50 грн до 841 688,15 грн, не свідчить про недоведеність позовних вимог, оскільки розмір заборгованості у валюті кредитування фактично зменшився з 36 173,60 дол. США до 34 642,23 дол. США, зростання заборгованості викликано знеціненням гривні і значною курсовою різницею - збільшенням курсу дол. США з 7,9930 до 22,087367 протягом червня 2012 року - вересня 2015 року.Сам по собі висновок судової економічної експертизи про неможливість встановити відповідність розрахунку заборгованості умовам кредитного договору не може бути підставою для висновку про недоведеність позову банку, оскільки наданий банком на обгрунтування позову розрахунок заборгованості за кредитним договором підтверджується належними та допустимими доказами - витягами по особовим рахункам, які позичальник не спростовував. При укладенні договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», а також між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» були дотримані вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення таких правочинів, а тому права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, стороною у яких є 
ОСОБА_1 , належать АТ «Альфа-Банк».
 
Змінюючи підстави відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, апеляційний суд виходив з того, що аналіз укладеного сторонами 15 серпня 2008 року кредитного договору свідчить про те, що він відповідав вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін; під час укладання кредитного договору позичальник був ознайомлений з його умовами, додаткових вимог щодо умов договору не заявляв; з ним була проведена переддоговірна робота, повідомлено про сукупну вартість кредиту та реальну проценту ставку, що підтверджується підписаним ОСОБА_1 бюлетенем продукту про умови кредитування з додатками від 15 серпня 2008 року. У додатках до договору споживчого кредиту у виді графіку платежів, які підписані позивачем, міститься інформація стосовно умов кредитування, у тому числі про реальну процентну ставку, абсолютне значення подорожчання кредиту. У пункті 11.13 кредитного договору міститься положення, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладанням договору банк надав йому у письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні договору йому була надана уся необхідна інформація, передбачена Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 у повному обсязі. Апеляційний суд також зауважив, що після укладення кредитного договору позичальник до квітня 
2015 року, в тому числі після заміни кредитора, виконував його умови.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання припиненим договору поруки, та ухвалюючи у цій частині нове рішення про задоволення зазначеного позову, апеляційний суд вказав на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що внесення до кредитного договору, без згоди поручителя, змін щодо підвищення процентної ставки за користування кредитними коштами, призвело до збільшення відповідальності поручителя, а тому наявні визначені частиною першою статті 559 ЦК України, підстави для припинення поруки. Проте, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції не урахував, що згідно з договорами купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 25 травня 2012 року та від 15 червня 
2012 року, відбулася зміна кредитора на ПАТ «Альфа-Банк» як за основним зобов'язанням, так і за договорами, що укладені на його забезпечення - іпотечним договором та договором поруки, а тому помилково вважав, що позов про припинення поруки пред'явлено до неналежного відповідача. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги, відзивів на неї
 
У березні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у частині вирішення позову 
АТ «Альфа-Банк» і зустрічного позову ОСОБА_1 , та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором; задовольнити його зустрічний позов про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права .  
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що вирішуючи первісні позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки відсутності наданих банком доказів про виконання зобов`язання щодо видачі йому кредитних коштів в іноземній валюті. Наданий банком розрахунок заборгованості не охоплює період з 15 серпня 2008 року по 18 червня 2012 року, що унеможливлює встановлення дійсного розміру заборгованості. Про необгрунтованість наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором свідчить також факт включення банком до його складу неіснуючої заборгованості (відсотків, штрафів та пені включно до 2038 року), а отже не ураховано правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), відповідно до якого право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, зокрема у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд самостійно за власною ініціативою долучив до матеріалів справи копії рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 28 липня 2017 року і постанови Апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2018 року (справа 
№ 316/1051/16-ц), яким у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки - придбану ним за кредитні кошти квартиру. Колегія суддів Запорізького апеляційного суду (Кочеткова І. В., Гончар М. С., Маловічко С. В.), яка ухвалила оскаржувану постанову, у тому ж складі суду переглядала в апеляційному порядку і справу № 316/1051/16-ц, та незважаючи на наявність підстав для самовідводу такий не заявила, що свідчить про порушення суддями апеляційного суду статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Відмовляючи у задоволенні заявленого ним зустрічного позову про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, апеляційний суд не надав належної оцінки його доводам про те, що додаток № 1 «Графік погашення заборгованості за кредитом» до кредитного договору був складений банком та підписаний ним майже через рік після укладення кредитного договору, а саме 11 серпня 2009 року під час внесення змін і доповнень до основного договору, а не під час його укладення у серпні 2008 року як того вимагає постанова Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», теж саме стосується і підписання ним додатку № 1 «Бюлетень продукту «Кредит на купівлю житлової нерухомості на вторинному ринку».

Поза увагою апеляційного суду залишилося і відсутність у кредитному договорі вартості супутніх послуг, зокрема витрат, пов`язаних зі складанням та нотаріальним посвідченням іпотечного договору та договору страхування, а встановлені пунктами 3.4, 3.5 кредитного договору умови про сплату позичальником комісії у розмірі 1,0 процента від розміру кредиту без ПДВ за перевірку документів банком та сплату 0,75 процента від суми видачі через касу банку є несправедливими, оскільки мають наслідком істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживача, що є порушенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, у порушення пункту 3.8 Правил, банк не попередив його про відповідальність щодо настання валютних ризиків під час виконання зобов'язань за кредитним договором. 
 
У березні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу 
від ОСОБА_2 , у якому вона просила касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити  та скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволення вимог АТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про обгрунтованість наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором.
 
У травні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від представника АТ «Альфа-Банк» Ременюк Т. О., у якому вона просила поновити строк на подання відзиву, посилаючись на те, що копію ухвали про відкриття касаційного провадження та копію касаційної скарги, банк отримав після спливу встановленого судом строку на подання відзиву. 
 
Наведені позивачем обставини є поважними причинами несвоєчасного подання відзиву на касаційну скаргу, а тому суд касаційної інстанції вважає можливим продовжити АТ «Альфа-Банк» строк для подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 , та приєднати його до матеріалів справи.
 
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що суд апеляційної інстанцій повно
встановив фактичні обставини справи та правильно застосували норми матеріального права, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги  ОСОБА_1 .
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Рішення суду першої інстанції у частині вирішених позовних вимог за зустрічним позовом  ОСОБА_2 про визнання припиненим договору поруки у касаційному порядку не оскаржується, а тому не переглядається. 
 
Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 15 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 0709/0808/45-059, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 38 000,00 дол. США зі сплатою 12,5 процентів річних, з кінцевим терміном повернення 15 серпня 2038 року. 
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 15 серпня 2008 рокуміж ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 0709/0808/45-059-Р-1, за умовами якого вона поручилася перед банком за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, а також між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір №0709/0808/45-059-Z-1, відповідно до якого в іпотеку банку передано належну іпотекодавцю квартиру АДРЕСА_1 . 
 
11 серпня 2009 між ПАТ «Сведбанк» та  ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору, відповідно до пункту 1 якого, сторони виклали пункт 1.3 кредитного договору у новій редакції, а саме: позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом за період з дати укладання цього Договору по 11 серпня 2009 рік включно - 12,5 процентів річних, з 12 серпня 2009 року по 09липня 2010 року - 7 процентів річних, 
з 10 липня 2010 року по 09 липня 2011 року - 10 процентів річних, з 10 липня 2011 року по 15 серпня 2038 р. - 13,74 процентіврічних.
 
На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», право вимоги за кредитним договором та договорам, укладеними на його забезпечення, перейшло до ПАТ «Дельта Банк».
 
Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», право вимоги за кредитним договором та договорам, укладеними на його забезпечення, перейшло до ПАТ «Дельта Банк».
 
20 серпня 2015 року, у зв`язку з порушенням умов кредитного договору, ПАТ «Альфа-Банк» направило позичальнику та поручителю вимогу вих. № 72321-102-б/б від 18 серпня 2015 року про дострокове повернення кредиту.
 
З наданого банком розрахунку, розмір заборгованості  ОСОБА_1 за кредитним договором,станом на 19 серпня 2015 року становить 814 688,15 грн, з яких: за тілом кредиту 34 642,23 дол. США, що за курсом НБУ на дату пред`явлення позову складає 765 155,65 грн; зі сплати процентів за користування кредитом 2 929,38 дол. США, що за курсом НБУ на дату пред`явлення позову складає 64 702,29 грн; пеня - 535,61 дол. США, що за курсом НБУ на дату пред`явлення позову складає 11 830,21 грн.     
 
Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 28 липня 
2017 року, зміненого постановою апеляційного суду Запорізької області 
від 18 січня 2018 року у частині загальної суми заборгованості, в рахунок якої звертається стягнення на предмет іпотеки, у справі 316/1051/16-ц за позовом ПАТ «Альфа-банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0709/0808/45-059 від 15 серпня 2008 року, яка станом на 10 червня 2016 року становить 41 418,91 дол. США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом її реалізації з прилюдних торгів відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціненої діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
 
Зазначені судові рішення не виконано, предмет іпотеки не реалізовано. 
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з таких підстав.
 
Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення в частині вирішення позовних вимог АТ «Альфа-Банк», суд апеляційної інстанції правильно виходив з наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитним договором. Зазначеного висновку апеляційний суд дійшов, перевіривши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності на підтвердження укладення між банком та ОСОБА_1 кредитного договору та додаткових угод, та неналежного виконання його умов позичальником. 
 
Відхиляючи доводи заявника про необгрунтованість наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором від 15 серпня 2008 року 
№ 0709/0808/45-059 є неспроможними, суд апеляційної інстанції обгрунтовано зазначив, що правильність наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором підтверджується допустимими доказами - витягами по особовим рахункам, які позичальник не спростовував.
 
Не є обгрунтованими і посилання в касаційній скарзі на те, що у зв'язку з вимогою про дострокове повернення кредиту, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, банк втратив право вимагати від позичальника погашення щомісячних платежів, строк виконання яких не настав на дату вимоги, оскільки у разі зміни кредиторомстроку кредитування шляхом направлення вимоги про дострокове повернення кредиту, вважається, що банк отримав право вимагати від позичальника, крім простроченої заборгованості, виконання окремих зобов`язань, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами, строк виконання яких ще не настав. 
 
Оскільки строк кредитування за кредитним договором закінчився у зв'язку з направленням ПАТ «Альфа-Банк» вимоги вих. № 72321-102-б/б від 18 серпня 2015 року про дострокове повернення кредиту, і судом не встановлено факту нарахування банком процентів за користування кредитними коштами чи пені після спливу строку кредитування, доводи ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції не урахував, правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 28 березня 2018 року у справі 
№ 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі 
№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), відповідно до яких після спливу строку кредитування позивач не мав правових підстав для нарахування позичальнику процентів за користування кредитом та пені, є безпідставними. 
 
Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів
 
ОСОБА_1 обгрунтовував зустрічні вимоги про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів тим, що банк при укладенні кредитного договору не надав йому об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредитування, чим порушив вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил № 168.
 
Оспорюючи у цілому кредитний договір,  ОСОБА_1 вказував також на те, що у порушення пункту 3.6 Правил № 168, банк у пунктах 3.4, 3.5 кредитного договору передбачив на свою користь платежі за дії, які він здійснює на власну користь та які, пов'язані власне із встановленням кредитних правовідносин, зокрема:
 
- пунктом 3.4 кредитного договору визначено, що за перевірку документів, згідно з цим договором, позичальник сплачує банку у день фактичної видачі кредиту комісію у розмірі 1 процента від розміру кредиту без ПДВ шляхом сплати через касу банку в національній валюті по офіційному курсу НБУ на день такої сплати.
 
- пунктом 3.5 кредитного договору встановлено комісію за касове обслуговування договору, яку позичальник сплачує банку у день фактичної видачі кредиту у розмірі 0,75 процента від суми видачі через касу банку, без ПДВ, шляхом сплати через касу банку в національній валюті по офіційному курсу НБУ на день такої сплати.
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції у частині правового обгрунтування відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд правильно виходив з того, що сторони кредитного договору у встановленій законом формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, позичальником не спростовано презумпції правомірності правочину у цілому, він був ознайомлений з його умовами, сукупною вартістю кредиту та реальною процентною ставкою по кредиту, що підтверджується підписаним 
ОСОБА_1 бюлетенем продукту про умови кредитування з додатками 
від 15 серпня 2008 року, йому була надана необхідна інформація по кредиту відповідно до Правил № 168. 
 
Однак, перевіряючи наявність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору у цілому, апеляційний суд не звернув увагу на доводи ОСОБА_1 про невідповідність закону певних його положень, а зокрема пунктів 3.4, 3.5 кредитного договору.
 
Згідно з положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
 
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
 
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
 
Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
 
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
 
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
 
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
 
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
 
Відповідно до пункту 3.6 Правил № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення  кредитного договору тощо).
 
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.
 
Включивши зазначений принципу норми закону, законодавець установив певну критерій поведінки учасників цивільних правовідносин, відповідно до якого кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
 
Виходячи зі змісту зазначених норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором, рівно як і перевірка наданих позичальником документів, відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, а тому виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. 
 
Отже, виходячи із принципів справедливостіта добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено номативно-правовими актами.
 
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15 (провадження №61-8862сво18).
 
В оцінці доводів заявника про несправедливість умов кредитного договору, якими на позичальника покладено обов'язок сплатити комісію за перевірку банком документів (пункт 3.4) та за касове обслуговання в день видачі кредиту (пункт 3.5), Верховний Суд ураховує наведений правовий висновок та виходить з того, що положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісії за перевірку документів у розмірі 1 процента від розміру кредиту без ПДВ (пункт 3.4 кредитного договору) та за касове обслуговування у розмірі 0,75 процента від суми видачі через касу банку, без ПДВ (пункт 3.5 кредитного договору) є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а отже встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів таких невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, що свідчить про порушення публічного порядку.  
 
Ураховуючи наведене, а також наявні у матеріалах справи платіжні доручення про сплату ОСОБА_1 комісії за касове обслуговування у розмірі 
1 380,54 грн (квитанція № 0639-14 від 15 серпня 2008 року) та комісії за перевірку документів за кредитним договором у розмірі 1 640,72 грн (квитанція № 0639-7 від 15 серпня 2008 року), зазначені суми, як такі, що набуті банком без належної правової підстави підлягають зарахуванню на погашення заборгованості за кредитним договором. 
 
Разом з тим, оскільки такий спосіб захисту прав, як встановлення факту нікчемності правочину чи його частини за вимогою заінтересованої сторони не є ефективним, не призводить до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону, відсутні визначені законом підстави для задоволення зустрічного позову 
ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору.
 
Зазначене відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
 
Щодо обгрунтованості визначеного апеляційним судом розміру заборгованості за кредитним договором у національній валюті
 
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження 
№ 14-446цс18), Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі і саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не безумовно в національній валюті, відступивши від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16-ц, про неможливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті. 
 
Наведене дає підстави для висновку, що у разі укладення сторонами кредитного договору, предметом якого є іноземна валюта, суд має ухвалити рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. Визначення у рішенні еквівалента суми боргу за тілом кредиту та процентами за користування кредитними коштами в національній валюті не відповідає вимогам законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження 
№ 14-600цс18)).
 
Позивач АТ «Альфа-Банк» обгрунтовував позов неналежним виконанням позичальником зобов`язання за кредитом наданим в іноземній валюті, але заявив вимоги про стягнення суми заборгованості виключно у національній валюті з розрахунку офіційного курсу НБУ станом на дату пред`явлення позову. Вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором у національній валюті, із зазначенням еквівалента у валюті договору, позивач не заявляв.
 
Зважаючи на те, що АТ «Альфа-Банк» на власний розсуд визначив належним виконанням зобов`язання позичальника та/або поручителя за кредитним договором у національній валюті України, постанова Запорізького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у частині вирішення позовних вимог АТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає зміні, шляхом виключення визначеного судом еквівалента заборгованості у валюті зобов`язання, та зменшення суми заборгованості за кредитним договором на суму безпідставно стягнутої банком комісії за касове обслуговування та перевірку документів, умови якого є нікчемними, що сукупно становить 3 021,26 грн. (1 380,54 грн + 1 640,72 грн). 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частинами першою та четвертою статті 412 ЦПК України підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Оскільки апеляційний суд правильно встановив фактичні обставини справи, однак у частині вирішення позовних вимог АТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, не урахував нікчемність пунктів 3.4, 3.5 кредитного договору, визначений апеляційним судом розмір заборгованості за кредитним договором підлягає зменшенню на загальну суму безпідставно стягнутої банком комісії за касове обслуговування та перевірку документів, що сукупно становить 3 021,26 грн, тобто з 
841 688,15 грн до 838 666,89 грн, з виключенням визначеного судом еквівалента заборгованості у валюті зобов`язання (долари США).
 
Зважаючи на те, що при вирішенні вимог зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів, апеляційний суд не урахував, що положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісії за перевірку документів у розмірі 1 процента від розміру кредиту без ПДВ (пункт 3.4 кредитного договору) та за касове обслуговування у розмірі 0,75 процента від суми видачі через касу банку, без ПДВ (пункт 3.5 кредитного договору) є нікчемними, оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції у частині мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1 необхідно змінити, виклавши їх у редакції цієї постанови.
 
Щодо розподілу судових витрат 
 
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Зважаючи на результат вирішення касаційної скарги ОСОБА_1 , здійснений апеляційний судом розподіл судових витрат за наслідками вирішення позову АТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає зміні шляхом покладення судового збору, сплаченого у зв`язку з розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог АТ «Альфа-Банк», який складає 99,64 проценти від заявлених позовних вимог, а тому ОСОБА_1 має відшкодувати позивачеві витрати зі сплати судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 
9 925,95 грн (9961,25 * 99,64 / 100), а АТ «Альфа-Банк» повернути відповідачеві ОСОБА_1 0,36 проценти суми судового збору, сплаченого ним за подання касаційної скарги, що становить 26,31 грн (7 308,00 грн * 0,36 / 100). Таким чином, у порядку взаємозаліку з  ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» підлягає на відшкодування судових витрат9 899,64 грн(9 925,95 грн - 26,31 грн). 
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 13 лютого 2019 року у частині вирішення вимог позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором змінити.
 
Зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором, до 838 666,89 грн, та виключити визначений судом еквівалент заборгованості у валюті зобов`язання за офіційним курсом долара СШАна день платежу.
 
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на відшкодування судових витрат 9 899,64 грн.
 
Змінити мотивувальну частину постанови Запорізького апеляційного суду 
від 13 лютого 2019 рокуу частині вирішення зустрічних позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів, виклавши її у редакції цієї постанови.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            О. В. Ступак
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко