Постанова                                           
Іменем України                                                            
 
03 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 755/16488/19
провадження № 61-15908св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Комунальне підприємство «Світоч», Акціонерне товариство «Альфа банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Сінаховою Анастасією Володимирівною, на постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 
2020 року в складі колегії суддів: Сліпченка О. І., Сушко Л. П., Іванової І. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду 
м. Києва з позовною заявою до Комунального підприємства «Світоч» (далі - 
КП «Світоч»), Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк») про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що 23 квітня 2007 року між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту, на підставі якого йому надано кредит у розмірі 
150 000,00 дол. США зі сплатою 12,25 % річних. 
 
На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 23 квітня 2007 року між ним та АТ «Укрсоцбанк» укладено договір іпотеки 
№ 030.29-50/254-С, за умовами якого в іпотеку передано квартиру за адресою: 
АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 18 жовтня 2006 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради.
 
20 грудня 2018 року позивачу стало відомо про те, що згідно з даними Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири, яка була предметом іпотеки, є АТ «Укрсоцбанк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 4462708 від 14 грудня 
2018 року, внесеного державним реєстратором Урупою А. Ф., КП «Світоч» 
м . Києва. 
 
Згідно з даними Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою для виникнення права власності є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, видане 23 травня 2018 року ПАТ «Укрпошта», договір кредиту № 030.29-50/254-с, повідомлення про звернення стягнення 
на предмет іпотеки від 10 травня 2018 року № 12.3-03/96-4537, дублікат договору іпотеки № 8862, виданий 27 листопада 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І. С. 
 
Вчиняючи реєстраційні дії, державний реєстратор порушив порядок їх вчинення, провів державну реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру 
за відсутності необхідних правових підстав, оскільки в Дніпровському районному суді м. Києва розглядається справа за позовом ОСОБА_1 
до АТ «Укрсоцбанк» про визнання договору іпотеки від 23 квітня 2007 року 
№ 030.29-50/254-С недійсним.
 
Також, обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 вказував, що не отримував 
від АТ «Укрсоцбанк» повідомлення про оцінку вартості іпотечної квартири, зробленої суб`єктом оціночної діяльності на дату застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, у зв`язку з чим не зрозуміло, на яку суму іпотекодержатель задовольнив свої вимоги, оскільки частину кредиту в сумі 
82 288,00 дол. США він погасив. Від АТ «Укрсоцбанк» він отримував тільки листи про запрошення до банку для проведення переговорів у зв`язку з виникненням заборгованості за кредитним зобов`язанням.
 
При вчиненні реєстраційної дії реєстратор не врахував, що іпотечне майно 
є його єдиним місцем проживання та єдиним місцем проживання двох неповнолітніх дітей, своїми діями реєстратор порушив права малолітніх дітей, 
а також, перереєстровуючи право власності на квартиру, в якій зареєстровані 
та проживають неповнолітні, реєстратор не отримав дозволу органу опіки 
та піклування. Крім того, на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого 
як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
ОСОБА_1 просив рішення та запис про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно (з відкриттям розділу) від 14 грудня 2018 року, індексний номер 4462708, про реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , вчинений державним реєстратором Урупою А.Ф., КП «Світоч» м. Києва, скасувати.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2019 року відповідача АТ «Укрсоцбанк» замінено його правонаступником Акціонерним товариством «Альфа банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»).
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
 
Скасовано рішення державного реєстратора Урупи А. Ф., КП «Світоч» м. Києва, від 14 грудня 2018 року № 44627081 про реєстрацію права власності 
за АТ «Альфа банк» на квартиру 
АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1722147580000, номер запису про право власності 29460971. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції установив, 
що державний реєстратор під час прийняття оскаржуваного рішення перевірив відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, 
а також встановлено факт виконання умов правочину, з якими закон 
та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації, отже, державний реєстратор провів державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» 
за наявності необхідних для реєстрації прав документів, передбачених пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно 
та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 
від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), у тому числі документів, 
що підтверджують наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя.
 
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що майно, яке є предметом іпотеки, вибуло з власності іпотекодавця без його згоди як власника, площа квартири - предмета іпотеки не перевищує 140,00 кв. м, вона використовується позивачем і членами його сім`ї як місце постійного проживання та є предметом іпотеки на забезпечення кредитного договору, укладеного в іноземній валюті, тому на цю квартиру не може бути звернено стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку з дією Закону України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII).
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 червня 2020 року скасовано 
та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд встановив, що право власності на спірну квартиру - предмет іпотеки за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване 
за ОСОБА_1 12 жовтня 2006 року на підставі рішення виконавчого органу Київської міської ради, отже, квартира придбана не за кредитні кошти, отримані позичальником за кредитним договором від 23 квітня 2007 року.
 
Водночас Закон № 1304-VI передбачає неможливість примусового звернення стягнення на майно, в разі якщо таке нерухоме житлове майно придбавалося 
за кредитні кошти, і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження такого житла, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого житла.
 
Таким чином, висновки суду першої інстанції про неможливість звернення стягнення шляхом реєстрації за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в зв`язку з дією Закону № 1304-VI є помилковими.
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені доводи
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_2 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , подала 
до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні справи суд апеляційної інстанції застосував норму права, а саме - положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» щодо непоширення дії мораторію на нерухоме майно, що не придбане за кредитні кошти, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі 
№ 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) та у постанові Верховного Суду 
від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження 
№ 11-474апп19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
На думку особи, яка подала касаційну скаргу, апеляційний суд не врахував, 
що підставою для реєстрації права власності стало повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості, а також повідомлення 
про вручення поштового відправлення 23 травня 2018 року, незважаючи 
на те, що позивач неодноразово наголошував, що це повідомлення про вручення не є достовірним та повноцінним доказом отримання позивачем повідомлення банку про звернення стягнення. 
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу 
до касаційного суду не направили.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 755/16488/19 та витребувано її з Дніпровського районного суду м. Києва.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2021 року справу призначено 
до судового розгляду колегією в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в складі колегії з п`яти суддів.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд встановив, що 23 квітня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого 
є АТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 укладено договір кредиту 
№ 030.29-50/254-С, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності 
та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 
150 000,00 дол. США зі сплатою 12,25 % річних з кінцевим терміном погашення до 23 квітня 2017 року включно.
 
Також 23 квітня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк») 
та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки 
№ 030.29-50/254-С, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку 
на забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту трикімнатну квартиру 
АДРЕСА_3 , що належить іпотекодавцю 
на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) 18 жовтня 2006 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 12 жовтня 2006 року 
№ 1905-С/КІ та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 
23 жовтня 2006 року в реєстровій книзі № 446-185 за реєстровим номером 44731. 
 
Відповідно до пункту 1.2 договору іпотеки сторони визначили, що заставна вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 1 161 500,00 грн.
 
Згідно з пунктами 4.1, 4.2 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення 
на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення 
на предмет іпотеки.
 
Відповідно до пункту 4.5 договору іпотеки, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки одним з таких способів: на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України № 898-IV «Про іпотеку», тут і далі в редакції на час укладення договору іпотеки (далі - Закон № 898-IV), або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону № 898-IV, або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем у порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».
 
Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою встановлено, що позивач 
у період з 23 квітня 2007 року до 04 березня 2011 року сплатив борг, у тому числі за кредитом - 23 029,00 дол. США; за відсотками - 45 259,18 дол. США, за період з 05 березня 2011 року до 08 квітня 2013 року - відсотки за кредитом 
в сумі 14 000,00 дол. США, отже, сума погашеного тіла кредиту становить 
23 029,00 дол. США із загального розміру отриманих за кредитним договором 150 000,00 дол. США.
 
10 травня 2018 року на адресу ОСОБА_3 АТ «Укрсоцбанк» направило повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, яким банк вимагав сплати борг 
за кредитним договором, загальний розмір якого на 10 травня 2018 року становив 534 943, 94 дол. США, і попередив, що в разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку АТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
 
З копії повідомлення про вручення поштового відправлення, долученої 
до матеріалів справи, видно, що це повідомлення вручено 23 травня 2018 року особисто, вказано прізвище « ОСОБА_4 » та підпис, а також підпис працівника поштового зв`язку. Цю обставину позивач не спростував.
 
26 листопада 2018 року на вимогу АТ «Укрсоцбанк» суб`єкт оціночної діяльності ТОВ «БІЗНЕС АССІСТ» здійснило оцінку предмета іпотеки та встановило ринкову вартість спірної квартири в розмірі 2 500 300,00 грн.
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 
та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 12 грудня 2018 року державний реєстратор Урупа А. Ф., 
КП «Світоч» м. Києва, здійснив державну реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_2 , підстава виникнення права власності: рекомендоване повідомлення 
про вручення поштового відправлення від 23 травня 2018 року б/н, (видавник - ПАТ «Укрпошта»); договір кредиту від 23 квітня 2007 року № 030.29-50/254-с; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від 10 травня 
2018 року № 12.3-03/96-4537 та дублікат договору іпотеки № 8862, виданий 
27 листопада 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І. С. 
 
Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 44627981 від 14 грудня 2018 року, 
ОСОБА_5 , КП «Світоч» м. Києва.
 
Також суд встановив, що згідно з довідками про реєстрацію місця проживання 
в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 з 21 травня 2013 року, ОСОБА_6 - з 18 грудня 2007 року; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - з 18 грудня 2007 року 
та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - з 20 липня 2010 року.
 
Спірна квартира використовується позивачем і членами його сім`ї як постійне місце проживання.
 
Відомостей про наявність у позивача іншого житла суд не встановив.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - 
ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод 
чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених 
у частині четвертій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права         чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволеннюз огляду на таке. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
У справі, що переглядається, виникли правовідносини щодо застосування Закону № 1304-VII у спорах щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку за умови, що передане в іпотеку майно не є придбаним за рахунок кредитних коштів.
 
Так, стаття 36 Закону № 898-IV передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду 
про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону № 898-IV. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя 
не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені Законом 
№ 898-IV способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Відповідно до пункту 61 Порядку для державної реєстрації права власності 
на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним 
від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 
30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він 
є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
 
У цій справі пунктом 1.2 договору іпотеки від 23 квітня 2007 року сторони визначили, що заставна вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить
 1 161 500,00 грн, а згідно з пунктами 4.1, 4.2 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до пункту 4.5 договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення 
на предмет іпотеки оди із таких способів: на підставі рішення суду, або 
на підставі виконавчого напису нотаріуса, або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону № 898-IV.
 
Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав 
і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами 
на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення 
у випадках, передбачених законом; наявність факту виконання умов правочину, 
з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав 
та приймає відповідні рішення.
 
Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав 
на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають лише заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови 
їх відповідності законодавству і поданим документам.
 
Пунктом 40 Порядку встановлено, що державна реєстрація прав проводиться 
на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону та Порядком.
 
Відповідно до пункту 57 Порядку для державної реєстрації права власності 
та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, 
що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
 
Відповідно до пункту 61 Порядку для державної реєстрації права власності 
на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним 
від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 
30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, 
якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя 
у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
 
Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, 
а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.
 
У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки 
за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України 
«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» 
та статті 37 Закону № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
 
Встановлено, що згідно з умовами іпотечного договору позивачу ОСОБА_1 направлено повідомлення про усунення порушень від 10 травня 2018 року, 
яке він отримав 23 травня 2018 року, 26 листопада 2018 року проведено оцінку ринкової вартість квартири. Також кредитор розрахував суму боргу 
за кредитним договором з урахуванням погашення частини кредиту та визначив, що сума погашеного тіла кредиту становить 23 029,00 дол. США 
зі 150 000,00 дол. США отриманих за кредитним договором.
 
Отже, державний реєстратор під час прийняття оскаржуваного рішення було перевірив відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації. 
 
Разом з тим 07 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене 
без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону «Про іпотеку», якщо таке майно виступає 
як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними 
установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, 
що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,00 кв. м 
для квартири та 250,00 кв. м для житлового будинку.
 
Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
 
Таким чином, нормами Закону № 1304-VII введено тимчасовий мораторій 
на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без його згоди 
на його відчуження.
 
З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у цій справі майно, що є предметом іпотеки, вибуло 
з власності іпотекодавця без його згоди як власника, площа квартири 
не перевищує 140,00 кв. м, спірна квартира використовується позивачем 
і членами його сім`ї як місце постійного проживання та є предметом іпотеки 
на забезпечення вимог за кредитним договором, укладеним в іноземній валюті, отже, у нотаріуса були підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк».
 
Аналогічний висновок щодо застосування Закону № 1304-VII міститься 
у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року 
у справі № 802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).
 
Доводи апеляційного суду про те, що право власності на спірну квартиру 
за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване 
за ОСОБА_1 12 жовтня 2006 року і квартира придбана не за кредитні кошти, отримані позичальником відповідно до договору від 23 квітня 2007 року, а Законом № 1304-VI передбачена неможливість примусового звернення стягнення (відчужене без згоди власника) на майно лише в разі, якщо таке нерухоме житлове майно придбане за кредитні кошти, і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя 
у власності немає іншого нерухомого житлового майна, - не відповідають змісту статті 1 Закону № 1304-VI.
 
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, встановивши, що за наслідками прийнятого державним реєстратором рішення про проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк» фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, 
не зважаючи на заборону, встановлену Законом № 1304-VII, дійшов помилкового висновку про те, що цей Закон не поширюється на правовідносини, 
що виникли між сторонами.
 
Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, належним чином оцінивши подані сторонами докази, правильно встановивши обставини справи та відповідно застосувавши норми матеріального 
й процесуального права, дійшов правильного висновку про задоволення позову, а апеляційний суд помилково скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
З огляду на зазначене прийняту апеляційним судом постанову не можна вважати законною та обґрунтованою, тому вона підлягає скасуванню із залишенням 
в силі рішення суду першої інстанції.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те що суд касаційної інстанції касаційну скаргу задовольнив, постанову апеляційного суду про відмову в позові скасував і залишив у силі рішення суду першої інстанції, яким позов задоволено, розподілу підлягають судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, а саме з відповідачів КП «Світоч», АТ «Альфа банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 536,80 грн, сплачений за подання касаційної скарги.
 
Керуючись статтями 400, 409, 414, 415, 416, 419 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Сінаховою Анастасією Володимирівною, задовольнити.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року скасувати.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 червня 2020 року залишити в силі.
 
Стягнути з Комунального підприємства «Світоч» та Акціонерного товариства «Альфа банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 536,80 грн, по 768,40 грн з кожного.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  Судді:	М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков В. С. Жданова	
 	А. Ю. Зайцев	
 	Є. В. Коротенко