ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

16 березня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 745/1047/18
Головуючий у першій інстанції – Смаль І. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/390/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої – судді - Бобрової І.О.,
суддів – Мамонової О.Є.,  Шитченко Н.В.,
за участю секретаря – Поклада Д.В., 

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання порушень трудового законодавства,

місце постановлення рішення судом першої інстанції – смт Сосниця Чернігівська область, 
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції – 05.04.2019,

                                          В С Т А Н О В И В:

22 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , в якому, уточнивши заявою від 25.02.2019 свої позовні вимоги (а.с.194 т.1), просила:
- визнати її звільнення 27.02.2018 відповідачем незаконним;
-  визнати наказ про звільнення незаконним; 
- стягнути з відповідача на її користь середньоденну заробітну плату (181 грн 61 коп.) за 135 робочих днів за період вимушеного прогулу за період з 15.02.2018 (з наступного дня закінчення її відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років) по ІНФОРМАЦІЯ_1 (по день її працевлаштування в іншого роботодавця) в сумі 24517 грн 35 коп.; 
- визнати її звільненою 31.08.2018 з ініціативи роботодавця згідно з ч.1 ст.40 КЗпП України («ліквідація підприємництва») у зв`язку з ліквідацією ФОП ОСОБА_2 ; 
- стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу при звільненні згідно ч.1 ст.40 КЗпП України («ліквідація підприємництва») в розмірі місячного середнього заробітку 3723 грн; 
- стягнути з ОСОБА_2 на її користь невиплачену компенсацію за невикористану основну відпустку (за час роботи з 24.07.2012 по 31.08.2018) та додаткову відпустку (за 2015-2018 роки) в сумі 10096 грн;  
- стягнути з ОСОБА_2 на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (починаючи з наступного дня з дати її звільнення по день постановлення рішення суду, умовно до 28.02.2019 в сумі 45584,11 грн) ; 
- стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 18847 грн 70 коп.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона працювала у відповідача головним бухгалтером з 24.07.2012. Трудовий договір зареєстрований 30.07.2012 в Чернігівському районному центрі зайнятості та здійснено відповідні записи в трудовій книжці. На зазначеній посаді вона пропрацювала п`ять повних місяців, а потім пішла у відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами та у відпустку для догляду за дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до досягнення нею трирічного віку. 
В період з грудня 2014 року по квітень 2015 року оформила відпустку в зв`язку з вагітністю та пологами та відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за другою дитиною, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та перебувала у відпустці по 14.02.2018 включно. 
Позивачка зазначає, що 09.02.2018 вона направила на ім`я відповідача листи за двома адресами (реєстрації та фактичного проживання) із заявами про надання відпустки по догляду за дитиною до шести років з відповідною лікарською довідкою. Оскільки отримала SMS-повідомлення з пошти, що листи вручені, вважала, що знаходиться у зазначеній відпустці, поки не отримала 10.03.2018 повідомлення від Сосницького відділення ПАТ «Укрпошта», що поштові відправлення відповідачу не вручені за закінченням терміну зберігання, тому вважає, що відповідач навмисно не отримував її листи.
В подальшому з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань дізналася, що ФОП ОСОБА_2 28.02.2018 знятий з обліку в Чернігівській об`єднаній державній податковій інспекції Головного Управління ДФС у Чернігівській області. Ніяких повідомлень в жодній формі від відповідача стосовно звільнення її як найманого працівника чи припинення трудового договору вона не отримувала. Відповідач не повідомив її про звільнення, не ознайомив з наказом, як і не повідомив Центр зайнятості про припинення трудового договору щоб зняти його з реєстрації, тому розцінює своє звільнення, тобто розірвання трудового договору, як звільнення з ініціативи роботодавця згідно з ч.1 ст.40 КЗпП України (ліквідація підприємництва). 
Вказує, що відповідачем було порушено п.14 Порядку №260, де зазначено, що записи про зняття з реєстрації трудового договору в центрі зайнятості дають право ФОП внести записи до трудової книжки працівника про звільнення його з роботи, а згідно з п.15 посадова особа центру зайнятості підтверджує особистим підписом записи, внесені ФОП до трудової книжки працівника і засвідчує їх печаткою. Лише в цьому разі договір вважається розірваним, а працівник - звільненим.
Позивачка зазначила, що відповідач повинен був, але не попередив її не пізніше ніж за два місяці до звільнення, що є порушенням ст.49-2 КЗпП України та не здійснив жодних дій щодо обов`язкового її працевлаштування (ст.184 КЗпП України).
З довідки «Відомості з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків» №1917 від 24.09.2018 вбачається, що дійсно відповідач звільнив її з роботи 27.02.2018, проте не здійснив повний розрахунок при звільненні, зокрема не виплатив грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Починаючи з 24.07.2012 та до дати звільнення (27.02.2018) жодної з відпусток не отримувала, сума компенсації за невикористані відпустки, що підлягає виплаті, становить 10096 грн. Вихідна допомога при звільненні має бути в розмірі місячного середнього заробітку в зв`язку з припиненням трудового договору з підстав, зазначених в п.1 ст.40 КЗпП України (з ініціативи роботодавця у випадках ліквідації), тому просила стягнути саме 3723 грн.
Також відповідач повинен сплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку.
Зазначила, що незаконним звільненням відповідача їй була заподіяна моральна шкода. Надавши відповідні розрахунки, просила стягнути 18847 грн 70 коп.

Рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка в судовому засіданні не заперечувала той факт, що відповідач не отримував її заяви про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення 6 років. 15.02.2018 вона не приступила до роботи на підставі трудового договору. В судове засідання сторонами не надані докази (табелі обліку робочого часу, накази про надання відпусток, відомості про виплату компенсації за невикористані відпустки), які б давали можливість з достовірністю встановити наявність невикористаних днів відпустки, відсутність компенсації за невикористанні дні відпустки. Суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропуском строку звернення до суду, зазначивши, що позивачці про порушення її трудових прав, пов`язаних з невиплатою компенсації за невикористані відпустки стало відомо не пізніше 18.05.2018. До суду ОСОБА_1 звернулася 22.12.2018, тобто з пропуском строку звернення, визначеного ч.1 ст.233 КЗпП України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неналежне обґрунтування, невірну оцінку доказів. Так, скаржниця зазначає, що з відповідачем її пов`язували не тільки робочі, а й особисті стосунки. Останній є батьком її двох дітей. Обґрунтовуючи свою незгоду з рішенням суду, ОСОБА_1 вказує, що при вирішенні позовних вимог в частині поновлення її на роботі та скасування незаконного наказу про звільнення судом першої інстанції не враховано того, що трудовий договір може бути розірваний за ст.40 п.4 КЗпП України у випадку відсутності на робочому місці без поважних причин, проте   приступити до виконання своїх трудових обов`язків 15 та 16 лютого 2018 року вона не могла з вини відповідача, оскільки він не допустив її до роботи за минулим місцем реєстрації ФОП по АДРЕСА_1 та не надав роботу за її новим місцем реєстрації в с.Загребелля Сосницького району Чернігівської області, тобто фактично не забезпечив її умовами праці та місцем для виконання роботи. Також місце роботи не визначено і в трудовому договорі. Крім того, вона повідомляла відповідача про надання їй відпустки по догляду за дитиною до досягнення 6-ти річного віку.
Також скаржниця звертає увагу на те, що надані відповідачем одноособові акти про відсутність позивачки за місцем роботи, яке не визначене, не є належним доказом. 
Крім того, згідно з ч.3 ст.184 КЗпП України не допускається звільнення окремих категорій працівників, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Тому відповідач не мав права звільняти її з роботи за прогул, оскільки дитина позивачки потребує догляду до шестирічного віку. Скаржниця є одинокою матір`ю, про що відповідачу було добре відомо. Відповідач допустив грубі порушення її трудових прав, не надав їй відпусток, незаконно звільнив з роботи, що призвело до її моральних страждань, погіршення матеріального стану, нервових переживань.
Скаржниця не погоджується і з висновком суду щодо пропущення нею строку звернення до суду, оскільки не зрозуміло, яких саме позовних вимог стосуються такі висновки, чи щодо незаконного звільнення та скасування наказу, чи щодо інших її позовних вимог. Вказує, що у справах про звільнення місячний строк рахується з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, а у разі порушення законодавства про оплату праці - строк не обчислюється. Зазначає, що відповідач не надав суду доказів вручення позивачці трудової книжки з відповідним записом про звільнення або доказів ознайомлення з наказом про звільнення, а лише надав чеки поштових відправлень, без опису даних відправлень, які не є належним доказом вручення документів, враховуючи, що на той час відбувалось ще два судові процеси між даними сторонами. Звертає увагу, що помилковим є висновок суду першої інстанції, що вона могла дізнатися про своє звільнення та про закриття ФОП від Управління Держпраці у Чернігівській області та від Чернігівської ОДПІ, бо вищевказана правова норма не передбачає відліку строку позовної давності від отримання працівником саме такої інформації. 
Також вважає хибними висновки суду, що її вимоги про стягнення компенсації за невикористані відпустки не підпадають під поняття «заробітна плата», оскільки спростовуються ст.2 Закону України «Про оплату праці» та стосуються порушення відповідачем законодавства про оплату праці, який строком не обмежується.
Скаржниця також не погоджується і з висновком суду щодо ненадання суду доказів про її право на основну та додаткову відпустки та на грошову компенсацію за невикористання відпусток. Судом не враховано, що обов`язок вести облік робочого часу, днів відпустки, виплати заробітної плати законодавством покладено на роботодавця, тому не гуманно виглядають висновки суду про те, що саме вона, як працівник, має надати такі докази. Вказує, що за період роботи у відповідача їй не надавались щорічні основна та додаткова відпустки, при звільненні з роботи грошова компенсація за їх невикористання не виплачувалась, іншого відповідачем не доведено.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відповідач ОСОБА_2 не скористався. 

Справа розглядалася судами неодноразово. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 02.04.2019 скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено частково.  

Постановою Верховного Суду від 15 січня 2021 року постанова Чернігівського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Підставою для скасування стало те, що апеляційний суд, оголосивши  в судовому засіданні 18.09.2019 перерву на 19.09.2019, не повідомив про це відповідача та його представника, тим самим розглянув справу за відсутністю сторони, належним чином не повідомленою про дату, час і місце судового засідання, про що відповідач зазначив в касаційній скарзі (а.с.107 том 2).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Частинами 2, 5 ст.263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції від 02.04.2019 вимогам ст.263 ЦПК України не відповідає.

Судом встановлено наступні обставини і факти.

24 липня 2012 року між ОСОБА_2 з одного боку та ОСОБА_1 з другого боку укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. За умовами договору - договір є безстроковим, таким, що укладається на час виконання певної роботи - головний бухгалтер (п.1); працівник зобов`язаний виконувати обов`язки головного бухгалтера (п.2); фізична особа зобов`язана оплачувати працю працівника у розмірі мінімальної заробітної плати (на той час 1102 грн.) на місяць, а надалі розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати; забезпечити безпечні і нешкідливі умови праці для виконання прийнятих працівником обов`язків, обладнати робоче місце відповідно до вимог нормативних актів про охорону праці, надавати необхідний інвентар, робочий одяг (п.3); визначено графік роботи (п.4); вихідні (п.5); тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання - 24 календарні дні за графіком (п.6) та інші умови праці. Трудовий договір складений у трьох автентичних примірниках, один з яких перебуває у фізичної особи, другий - працівника, третій - у державній службі зайнятості, яка здійснила реєстрацію трудового договору 30 липня 2012 року за №25701200191 (а.с.34 т.1).
В трудову книжку ОСОБА_1 внесені відповідні записи, зокрема записи під № 13, 14 (а.с.32-33 т.1).
Наказом (розпорядженням) № 1 від 27.02.2018 про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнена з посади головного бухгалтера згідно з ст.40 п.4 КЗпП України, без виплати вихідної допомоги (а.с.122 т.1).
Звільненню передували складення ФОП ОСОБА_2 актів про відсутність на робочому місці головного бухгалтера ОСОБА_5 . 15, 16, 19, 20, 21, 22, 23, 26, 27 лютого 2018 року. В акті № 10 також зазначено, що позивачка відмовилась надати письмові пояснення щодо причин її відсутності на роботі по закінченню соціальної відпустки у період з 15.02.2018 по 27.02.2018 (а.с.137-146 т.1).  

Окрім наведеного вище, судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 (а.с.71, 72 т.1).
Відповідно до копії листка непрацездатності Серії АВУ № 926984 від 29.12.2012, заяви-розрахунку від 19.01.2013 ОСОБА_1 була непрацездатною з 29 грудня 2012 року по 03 травня 2013 року через вагітність та пологи (а.с.125, 127 т.1). 
Наказом № 3 від 22.03.2013 ОСОБА_1 на підставі її заяви  надано відпустку по догляду за дитиною до виповнення дитині трьох років з 04.05.2013по 01.03.2016 (а.с.124, 126 т.1).
Вдруге ОСОБА_1 була непрацездатною через вагітність та пологи  в період з 08.12.2014 по 12.04.2015 (а.с.128, 129, 131,132, 133 т.1) та у відпустці по догляду за дитиною до виповнення нею трьох років з 02.03.2016 по 14.02.2018, що підтверджується наказом № 1 від 02.03.2016 ФОП ОСОБА_2 (а.с.134 т.1).
Матеріалами справи встановлено, що через хвороби дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.35-36 т.1),  позивачці надано довідку №69/6 про потребу дитини (дитини-інваліда) ОСОБА_4 у домашньому догляді (а.с.37 т.1). 
Отримавши дану лікарську довідку, позивачка 09.02.2018 підписала заяву на ім`я ОСОБА_2 про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку з 15.02.2018 до ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.38 т.1). Два примірника заяви з копіями медичної довідки були направлені на адреси відповідача – за адресою реєстрації : АДРЕСА_2 та за адресою АДРЕСА_1 (а.с.39, 40, 41 т.1), що підтверджується описами до цінних листів (а.с.42 т.1).
З трекінгів з сайту Укрпошти  (а.с.43,45 том 1) та скріншотів з телефону позивачки за 17-18.02.2018 (а.с.47 том 1) відправлення за номерами 1400038620985 та 1400038620993  вручені адресату відповідно 15 та 13 лютого 2018 року, однак в подальшому   повернуті на адресу ОСОБА_1 не врученими (а.с.48, 49 т.1). З даного приводу позивачка звернулась до філії ЧД ПАТ «Укрпошти» за роз`ясненнями (а.с.50 т.1) та як встановлено, запис про вручення здійснено помилково (а.с.51 т.1).
18 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до Управління Держпраці у Чернігівській області про проведення перевірки ФОП ОСОБА_2 на предмет встановлення її статусу найманого працівника та правомірності дій відповідача стосовно закриття ФОП без звільнення найманого працівника (а.с.52-53 т.1).
Управління Держпраці у Чернігівській області листом № 329/25-Л284/21/16-07 від 21.05.2018 повідомило позивачку, що згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП ОСОБА_2 28.02.2018 знятий з обліку в Чернігівській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Чернігівській області. Таким чином, Управління не має законодавчо визначених підстав для проведення інспекційного відвідування за зверненням ОСОБА_1 (а.с.54 т.1).
Відповідно до інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно ОСОБА_2 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , останній припинив підприємницьку діяльність та знятий з обліку 28.02.2018 (а.с.55-61 т.1).
Відповідно до довідки Сосницького УСЗН № 1430 від 10.10.2018 гр. ОСОБА_1 перебувала на обліку в Сосницькому УСЗН і отримувала державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям з 01.11.2017 по 30.04.2018, допомогу при народженні дитини з 01.11.2017 по 28.02.2018 (а.с.73, 74, 75 т.1).

Як зазначалося вище, наказом (розпорядженням) № 1 від 27.02.2018 про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнена з посади головного бухгалтера згідно з ст.40 п.4 КЗпП України, без виплати вихідної допомоги. З наказом ОСОБА_1 під підпис не ознайомлена (а.с.122 т.1). Даним наказом від 27.02.2018 ФОП ОСОБА_2 на підставі актів про відсутність на роботі, визнано для ОСОБА_1 , головного бухгалтера, робочі дні з 15.02.2018 по 27.02.2018 (з 08.00 по 17.00) днями прогулів без поважних причин та згідно з п.2 ст.147 КЗпП України за грубе порушення трудової дисципліни застосовано до ОСОБА_1 , головного бухгалтера, дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України (за прогули без поважних причин) (а.с.147 т.1).
В матеріалах справи містяться відомості розподілу заробітної плати ОСОБА_1 від 25.01.2013, сума 4590 грн 18 коп., допомога по вагітності та пологам (а.с.148 т.1), від 19.01.2015, сума 4930 грн 55 коп., допомога по вагітності та пологам (а.с.149 т.1), від 19.01.2015, сума 100 грн 63 коп., доплата допомоги по вагітності та пологам (а.с.150 т.1).
Згідно з довідкою № 5 від 27.02.2018 в період з 24.07.2012 по 15.02.2018 у ФОП ОСОБА_2 була відсутня посада головного бухгалтера чи бухгалтера, як за штатним розписом так і по трудовому договору. Інші наймані працівники в 2018 році відсутні (а.с.151 т.1). 
Відповідно до довідки ФОП ОСОБА_2 №4  в 2017 році діяльність та дохід були відсутні згідно додатку №1 (а.с.152, 153 т.1).
Дані про надання позивачці основної чи додаткових відпусток матеріали справи не містять.
За твердженнями відповідача він 29.11.2017 та 01.12.2017 на адресу ОСОБА_1 направив листи за номерами 1 та 2 (відповідно), в яких повідомив позивачку про те, що у зв`язку з закінченням відпустки у зв`язку з вагітністю та пологам та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку вона має вийти на роботу 15.02.2018, а у разі невиходу на роботу - повідомити реквізити для проведення остаточного розрахунку та для здійснення відповідних відміток в трудовій книжці (а.с.155, 156 т.1). 
Слушними є зауваження позивачки, зазначені в апеляційній скарзі, що дані листи не були нею отримані (відсутні дані про їх вручення позивачці), відсутні докази, що саме дані листи були направлені на адресу позивачки. Крім того, дані повідомлення про необхідність приступити до роботи ОСОБА_1 15.02.2018, не спростовують вимог позивачки та лише підтверджують, що відповідач не повідомив свого працівника про місце знаходження робочого місця.
Згідно з довідкою ФОП ОСОБА_2 №3 від 27.02.2018  розмір посадового окладу ОСОБА_1 складає 1218 грн. (а.с.123 т.1).

Заочним рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 01.03.2018 задоволено позов ОСОБА_2 . Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 (а.с.175-176 т.1).
Рішенням Сосницького районного суду від 19.01.2018 задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2   аліменти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1500 грн щомісячно, починаючи з 31.08.2017 і до повноліття дитини. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1500 грн щомісячно, починаючи з 31.08.2017 і до повноліття дитини (а.с.177-178 т.1).
Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 27.03.2018 зазначене рішення суду змінено в частині визначення розміру аліментів, збільшено суму аліментів з 1500 грн до 2500 грн на кожну дитину щомісячно (а.с.179-183 т.1).  

Відповідно до частин 1 та 6 статті 43 Конституції України Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що після закінчення відпустки по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, позивачка повинна була приступити до роботи з 15.02.2018, однак з наявних у справі доказів вбачається, що ОСОБА_1 була позбавлена можливості приступити до роботи, оскільки відповідачем не було визначено робоче місце в порушення норм ст.29 КЗпП України. Таким чином, факт порушення позивачкою трудової дисципліни відсутній, оскільки не може бути поставлено в провину працівнику відсутність на робочому місці, місцезнаходження якого не було повідомлено.
Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду у справі №489/1609/17 від 08.05.2019.
Крім того, позивачці 07.02.2018 медичною установою надано довідку №69/6 про потребу дитини (дитини-інваліда) ОСОБА_4 у домашньому догляді (а.с.37 т.1). ОСОБА_1 намагалася повідомити відповідача про вказані обставини, надсилаючи поштою відповідні заяви від 09.02.2018, однак з причин, що не залежали від її волі, поштові відправлення вручені не були. Крім того, показаннями свідка ОСОБА_6 підтверджується факт поїздки позивачки за місцем проживання відповідача з метою вручення документів. Таким чином, позивач вжила всіх можливих заходів для повідомлення роботодавця щодо наявності підстав для продовження відпустки. Колегія суддів не приймає заперечення відповідача з цього приводу, оскільки в інший спосіб позивачка була позбавлена можливості вручити ОСОБА_2 заяву від 09.02.2018. 

Відповідно до пункту третього статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Як зазначалося вище, відповідно до інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно ОСОБА_2 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , останній знятий з обліку 28.02.2018 (а.с.55-61 т.1).
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (статті 49-2 КЗпП України).
Аналогічні роз`яснення викладені в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Тобто, про ліквідацію підприємства та наступне вивільнення працівника ФОП ОСОБА_2 мав попередити позивачку щонайменше 30.12.2017. Доказів повідомлення працівника ОСОБА_1 про наступне вивільнення відповідачем надано не було.
Порушено відповідачем й процедуру звільнення за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, що передбачена ст.149 КЗпП України, зокрема, не відібрано письмових пояснень у позивачки. Складений 27.02.2018 відповідачем акт про відмову ОСОБА_1 від надання письмових пояснень причин відсутності на робочому місці колегія суддів до уваги не приймає, оскільки він складений одноособово відповідачем. Іншим доказами така відмова не підтверджується.
Застосовуючи до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, ФОП ОСОБА_2 , окрім викладеного вище, не дотримався та порушив вимоги ст.184 ч.3 КЗпП України.

Однак, оскільки ФОП ОСОБА_2 знятий з обліку з 28.02.2018, слід визнати ОСОБА_1 звільненою 28 лютого 2018 року за п.1 ч.1 статті 40 КЗпП України  у зв`язку з ліквідацією.
Доводи апеляційної скарги, що у позивачки не було можливості приступити до виконання своїх трудових обов`язків 15 та 16 лютого 2018 року з вини відповідача заслуговують на увагу та приймаються апеляційним судом. Місце роботи  в трудовому договорі не визначено, до роботи, де позивачка виконувала трудові обов`язки до відпустки по вагітності та пологам, вона не була допущена. Фактично відповідач не забезпечив ОСОБА_1   умовами праці для виконання роботи.

Згідно з ч. 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що вразі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Згідно з Конвенцією Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95 (стаття 1), КЗпП України (стаття 94), Законом України «Про оплату праці» (стаття 1) термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, та виплачені власником або уповноваженим ним орган (роботодавцем) працівникові за виконану ним роботу.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, згідно з абзацом 3 пункту 2 якого середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до умов трудового договору від 24.07.2012 розмір заробітної плати ОСОБА_1 не може бути нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.
Таким чином середньоденна заробітна плата позивача складає 3723*2/41 (середньомісячне число робочих днів у періоді грудень 2017 року - січень 2018 року) = 181 грн 61 коп. З дня незаконного звільнення, 27 лютого 2018 року, по день ліквідації ФОП ОСОБА_2 , 28.02.2018, минув 1 робочий день, тому слід стягнути з відповідача на користь позивачки середньоденну заробітну плату 181 грн 61 коп. за період вимушеного прогулу 28.02.2018.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п.3 ст.36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

З огляду на приписи Закону, з відповідача на користь позивачки слід стягнути вихідну допомогу при звільненні в сумі 3723 грн.

Згідно з статтею 2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 1 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).
Пунктом 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати передбачено, що фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. За п.2.2.12. також до структури заробітної плати входить оплата за невідпрацьований час: оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством; оплата додаткових відпусток (понад тривалість, передбачену законодавством), наданих відповідно до колективного договору.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги щодо незгоди з висновками суду першої інстанції, що вимоги про стягнення компенсації за невикористані відпустки не підпадають під поняття «заробітна плата», є ґрунтовними і такими, що заслуговують на увагу, оскільки спростовуються вищезазначеними нормативними актами, стосуються порушення відповідачем законодавства про оплату праці, оскарження якого строком не обмежується.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про відпустки», щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством. 
Згідно з частиною першою статті 6 зазначеного Закону, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
За статтею 19 Закону України «Про відпустки», працівники, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи мають право на додаткову відпустку. Жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

Відповідно до роз`яснень, викладених у абз.1 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення (абзац 4).
До стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховують час фактичної роботи та час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалось місце роботи та заробітна плата, час коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалось місце роботи і йому не виплачувалась заробітна плата у порядку, визначеному ст.25 та ст.26 Закону України «Про відпустки». Період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами зараховують до стажу, що дає право на щорічну основну відпустку. 

Розрахунком, що наданий позивачкою, який відповідачем не спростовано та з яким частково погоджується колегія суддів підтверджується, що кількість днів невикористаної основної відпустки за розрахунковий період з 24 липня 2012 року по 23 липня 2013 року: 24 : (365-10) х (158 - 1) + (126 - 5) = 0,06676 х 278 = 19 днів; кількість днів невикористаної основної відпустки за розрахунковий період з 24 липня 2014 року по 23 липня 2015 року: 24 : (365 - 11) х (126 - 4) = 0,0676 х 122 = 8 днів; кількість днів невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки працівника, який має двох або більше дітей за 2015 - 2018 роки складає 40 днів. 
Тобто до врахування підлягають невикористані 67 днів відпустки.

Розрахунок днів невикористаної відпустки, що наданий позивачкою, в іншій частині не приймається судом до уваги, оскільки враховує період перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. Відповідно до п.3 ст.9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, не зараховуються періоди частково оплачуваної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Помилковим є висновок суду першої інстанції, що підставою у відмові в задоволенні позовних вимог щодо стягнення компенсації за невикористані відпустки є ненадання доказів - табелів обліку робочого часу, наказів про надання відпусток, відомостей про виплату компенсації за невикористані відпустки, адже позивачка, як найманий працівник, не зобов`язана надавати дані докази. Враховуючи, що відповідачем не спростовані розрахунки позивачки, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути компенсацію за невикористані основну щорічну та додаткову відпустки в сумі 8455 грн 40 коп.

Відповідачем не спростовані доводи позивачки, що за період роботи у відповідача їй не надавались щорічні основна та додаткова відпустки, а також те, що при звільненні з роботи грошова компенсація за їх невикористання не виплачувалась.  

Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного  (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках,  передбачених  чинним  законодавством, календарних днів,  які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна  (годинна)  заробітна  плата  визначається  діленням заробітної  плати  за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі  (календарні)  дні  на  число  відпрацьованих  робочих днів (годин),  а  у  випадках, передбачених чинним законодавством, - на число  календарних  днів за цей період. 
Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Як вказано вище, згідно з трудовим договором, що укладений між сторонами, посадовий оклад був встановлений у розмірі мінімальної заробітної плати, тому саме з її розміру і необхідно робити розрахунки заборгованих відповідачем грошових виплат. 

Мінімальна заробітна плата станом на 27.02.2018 становила 3723 грн це і є її посадовий місячний оклад.  

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 №6-2807цс16, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку №100.
Таким чином, період затримки, за який просила стягнути позивачка, з 28.02.2018 по день ухвалення рішення складає:
- робочі дні періоду: лютий 2018 року - 1 день, березень 2018 року - 21 день, квітень 2018 року - 19 днів, травень 2018 року - 21 день, червень 2018 року 20 днів, липень 2018 року - 22 дні, серпень 2018 року - 22 дні, вересень 2018 року - 20 днів, жовтень 2018 року - 22 дні, листопад 2018 року - 22 дні, грудень 2018 року - 20 днів, 2019 рік - 250 днів, 2020 рік – 251 день, 01.01.2021- 16.03.2021 (січень -19, лютий – 20, березень - 11) – 50 днів. Всього 761 день. 
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає: 761 х 181,61 = 138 205,21 грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Враховуючи те, що позивачка в заяві про уточнення позовних вимог визначила суму середнього заробітку умовно, виходячи з орієнтовної дати ухвалення судом першої інстанції рішення – по 28.02.2019, колегія суддів вважає, що визначення періоду стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – з 28.02.2018 по день ухвалення судового рішення (16.03.2021) не буде виходом за межі позовних вимог.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Враховуючи зазначені положення, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що суд невірно послався на пропущення строку звернення до суду з позовом, оскільки не зрозуміло, яких саме позовних вимог стосуються такі висновки, чи щодо незаконного звільнення та скасування наказу, чи щодо інших її позовних вимог. 
Вбачається, що наказ про звільнення ОСОБА_1 не отримала до цього часу та у трудовій книжці відсутній запис про її звільнення. Зазначене не спростовано відповідачем у справі.
Слушними є також і аргументи позивачки, що доказів ознайомлення з наказом про звільнення відповідачем не надано, а лише надані чеки поштових відправлень без опису даних відправлень, які не є належним доказом вручення документів, враховуючи, що на той час відбувалось ще два судові процеси між даними сторонами. 
Крім того, апеляційний суд погоджується з доводами позивачки,  що помилковим є висновок суду першої інстанції, що вона могла дізнатися про своє звільнення та про закриття ФОП від Управління Держпраці у Чернігівській області та від Чернігівської ОДПІ, бо вищевказана правова норма не передбачає відліку строку позовної давності від отримання працівником саме такої інформації.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди колегія суддів виходить із наступного.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом стягнення виплат та визнання звільнення незаконним, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд враховує характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих відносинах позивачки, часу й зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, а також спричинило їй моральні страждання як наслідок порушення законних прав працівника, та вважає, що наявні достатні правові підстави для стягнення на користь позивачки у відшкодування моральної шкоди 5000 грн, оскільки порушене право позивачки становить життєзабезпечувальне право, гарантоване Конституцією України, - право на працю, а тому суд вважає справедливим визначити саме таку суму компенсації, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позовних вимог. 

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню пропорційно задоволеним позовним вимогам. 

З врахуванням суми задоволених позовних вимог, судовий збір за розгляд справи в суді першої інстнції становив 2223,59 грн, в суді апеляційної інстанції – 3335,39 грн. Всього 5558,98 грн.  Позивачкою в суді першої інстанції та апеляційної інстанції сплачено 5286 грн (а.с.90, 197, 292). Різниця становить 272,98 грн, яка підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Сплачена сума судового збору 5286 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.  

За отримання правничої допомоги в апеляційній інстанції позивачем сплачено 3000 грн, що підтверджується квитанцією від 19.07.2019 (а.с.19 том 2). Факт виконаних робіт підтверджується  відповідним актом на а.с.20 том 2. В судовому засіданні відповідач питання про зменшення цієї суми не ставив. З огляду на це, вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п.4 ч.1 ст.376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, 

                                         П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2019 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання порушень трудового законодавства - задовольнити частково.

Визнати звільнення ОСОБА_1 27 лютого 2018 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 за п.4 ст.40 КЗпП України наказом  від 27 лютого 2018 року - незаконним.

Визнати ОСОБА_1 звільненою 28 лютого 2018 року за п.1ст.40 КЗпП України  у зв`язку з ліквідацією фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 ) середньоденну заробітну плату 181 грн 61 коп. за 1 робочий день за період вимушеного прогулу 28 лютого 2018 року, вихідну допомогу при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку 3723 грн 00 коп., компенсацію за невикористану основну щорічну та додаткову відпустки в сумі 8455 грн  40 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28 лютого 2018 року по 16 березня 2021 року в сумі 138 205,21 грн (обов`язкові платежі та податки з цих сум не утримано).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 ) 5000 грн у відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 ) понесені судові витрати в сумі 8286 грн . 
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь держави судовий збір в сумі 272,98 грн. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти  днів, починаючи з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду    
                          
                                                                                         І.О.Боброва

                                                                                        О.Є.Мамонова 

                                                                                         Н.В.Шитченко 

Повний текст постанови складений 18.03.2021