ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" січня 2021 р.           Справа№ 910/11395/17
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Скрипки  І.М.
суддів:            Михальської Ю.Б. 
          Тищенко А.І. 
 
при секретарі судового засідання Романовій Ю.М.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 28.01.2021
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 (повний текст підписано 28.09.2020) 
у справі №910/11395/17 (суддя Ярмак О.М.) 
за позовом Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі  Міністерства освіти і науки України
до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (відповідач - 1)
Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-Інвест" (відповідач - 2)
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:
Київський національний лінгвістичний університет (третя особа - 1)
Державна наукова установа "Інститут інноваційних технологій і змісту освіти" (третя особа -2) 
Державне підприємство "Інфоресурс" (третя особа - 3)
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - 1: Фонд державного майна України (третя особа - 4)
про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди та повернення нежитлових приміщень 
В судовому засіданні 28.01.2021 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови. 
                                                   ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №910/11395/17 у задоволенні клопотання Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву про закриття провадження у справі відмовлено.
Позов Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-Інвест", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Київський національний лінгвістичний університет, Державна наукова установа "Інститут інноваційних технологій і змісту освіти", Державне підприємство "Інфоресурс", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - 1: Фонд державного майна України про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди та повернення нежитлових приміщень, залишено без розгляду.
Ухвала обґрунтована недоведеністю прокурором неналежного виконання позивачем повноважень щодо захисту державних інтересів у спірних правовідносинах, отже, відсутність підстав для представництва.
Не погодившись з прийнятою ухвалою, прокурор 08.10.2020 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи.
Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:
- суд, всупереч ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 236 ГПК України не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, що регулюють питання представництва прокурором інтересів держави в суді, а зроблені судом висновки, викладені в оскаржуваній ухвалі, не відповідають обставинам справи;
- на час звернення прокурора до суду позивач був обізнаний з порушенням законодавства, однак не вживав жодних заходів;
- судом не враховано, що чинним законодавством не вимагається відповіді уповноваженого органу на повідомлення, надісланого згідно з вимогами ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно це не може бути перешкодою для звернення прокурора з позовом до суду;
- судом, всупереч ст. 236 ГПК України, не враховано та не взято до уваги, що у 2016 році розглядався аналогічний по суті спір з аналогічним предметом та правовими підставами за участю, зокрема, Міністерства освіти і науки України та Генеральної прокуратури України про визнання недійсним правочину - договору оренди державного нерухомого майна загальною площею 555, 8 кв. м., розташованого у будинку № 27-А на бульв. Тараса Шевченка у м. Києві, але в даному випадку це інша частина спірного приміщення.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - 2 заперечує проти задоволення апеляційної скарги, зазначаючи про наявність підстав для залишення позову прокурора без розгляду з огляду на недоведеність прокурором підстав для представництва інтересів держави у даній справі.
Відповідач - 2 просить поновити йому строк для подання відзиву на апеляційну скаргу з огляду на те, що представник відповідача - 2 лише 24.12.2020 ознайомився з матеріалами справи та текстом апеляційної скарги.
Колегією суддів визнані поважними причини пропуску відповідачем - 2 процесуального строку на подання відзиву на апеляційну скаргу та поновлено такий строк.
Представник Міністерства освіти і науки України у своїх поясненнях по справі підтримує доводи апеляційної скарги прокурора, просить її задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 13.08.2020 у справі №910/6814/17, та просить їх врахувати під час розгляду справи.
У додаткових поясненнях представник відповідача - 2 заперечує проти задоволення апеляційної скарги, зазначаючи про її необґрунтованість, просить її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін, зазначаючи, що у листі, на який посилається прокурор в обґрунтування обізнаності Міністерства освіти і науки України про порушення законодавства та інтересів держави, останнє повідомляє Генеральну прокуратуру про відчуження протягом 2011-2012 років державного майна, яке перебувало на балансі підприємств сфери управління Міністерства освіти і науки України, за адресами: бульвар Шевченка, 27 А та вул. Сагайдачного, 37 та просить вжити заходи щодо повернення зазначених об`єктів нерухомого майна до державної власності, тобто лист стосується повернення майна із приватної власності до державної, яке було відчужено (вибуло з власності держави протягом 2011-2012 років), в той час, як частина майна, розташованого за адресою: бульвар Шевченка, 27А, була передана в оренду (не у власність) ТОВ "Гранд-Інвест" в 2011 році, останній не набував у власність та не здійснював приватизацію такого державного майна.
Крім того, на думку відповідача - 2, прокурором неправильно зазначено позивача у справі, оскільки уповноваженим органом у питаннях передачі державного майна в оренду та користування, приватизації, повернення його у власність держави є Фонд державного майна України.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу прокурора 04.11.2020 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2020 залишено апеляційну скаргу без руху з огляду на неподання належних доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі. Надано скаржнику строк не більше семи днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.
16.11.2020 від прокурора надійшов лист, до якого додано платіжне доручення №3414 від 12.10.2020 про сплату 2 197,00 грн. судового збору.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2020 відкрито апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 28.01.2021.
Прокурор та представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 28.01.2021 підтримали доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній та у додатково поданих поясненнях у справі, просили її задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Представник відповідача - 2 в судовому засіданні апеляційної інстанції 28.01.2021 заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та у додаткових поясненнях у справі, просив її відхилити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.
Представник третьої особи - 1 в судовому засіданні апеляційної інстанції 28.01.2021 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Представник третьої особи - 3 з`явився в судове засідання апеляційної інстанції 28.01.2021 без належних повноважень.
Уповноважені представники відповідача - 1, третіх осіб 2, 3 та 4 в судове засідання апеляційної інстанції 28.01.2021 не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини їх неявки суду невідомі.
Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України). 
Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.
Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представників відповідача - 1, третіх осіб 2, 3, 4 обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників апеляційного провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженої ухвали норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Заступник Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд-Інвест" про визнання незаконними та скасування наказів Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 12.05.2011 № 5848 (зі змінами), укладеного між відповідачами, та зобов`язання повернути нежитлові приміщення державі в особі Міністерства освіти і науки.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №910/11395/17, зокрема, було залишено позов прокурора без розгляду з огляду на те, що Заступником Генерального прокурора України не доведено обставин, що перешкоджали праву та можливості позивача - Міністерства освіти і науки України самостійного звернення до суду із даним позовом, позов подано менш ніж у місячний термін з моменту звернення із повідомленнями про підстави для представництва, у письмових поясненнях позивача також не аргументовано неможливості самостійного захисту своїх прав.
Суд дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які свідчать про неналежне виконання Міністерством освіти і науки України повноважень щодо захисту державних інтересів у спірних правовідносинах, у т.ч. враховуючи, що позивач у письмових поясненнях по справі також зазначив про незаконність спірних наказів та правочину щодо передачу в оренду нежитлових приміщень, будівля яких перебувала на балансі Інституту, та передано йому на баланс саме Міністерством освіти і науки України. 
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", яка визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц зазначила, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. 
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Прокурор зазначає, що у межах кримінального провадження № 42014100000000239 встановлено, що приміщення будівлі, розташованої на бульварі Т. Шевченка, 27-А у м. Києва на підставі наказів РВ ФДМУ по місту Києву та укладеного за їх наслідками договору оренди незаконно передані приватному суб`єкту господарювання.
За наслідками вивчення відповідних матеріалів прокурор звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсним договору оренди, визнання незаконними та скасування наказів та повернення зазначених вище нежитлових приміщень державі в особі Міністерства освіти і науки України.
За наслідками вивчення наявності підстав для представництва прокурором відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» 16.06.2017 скеровано до Міністерства освіти і науки України повідомлення про встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді з визнання недійсним договору оренди, визнання незаконними та скасування наказів, повернення нежитлових приміщень площею 471,1 кв.м., розташованих на бульварі Т. Шевченка, 27-А у м. Києва (копію листа додано до позову).
Зазначений лист Генеральної прокуратури від 16.06.2017 № 08/2-1990717 отриманий Міністерством освіти і науки України 10.07.2017, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Про обізнаність Міністерства освіти і науки України з порушеннями свідчать також листування: лист Міністерства освіти і науки України до Генеральної прокуратури України від 31.10.2016 № 1/12-5174 з проханням вжити заходів до повернення нерухомого майна, розташованого на бульварі Т. Шевченка, 27-а, до державної власності, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції; лист Міністерства освіти і науки України до РВ ФДМУ від 30.11.2016; лист Міністерства освіти і науки України до РВ ФДМУ від 15.02.2017 № 14.1-39; лист Міністерства освіти і науки України до РВ ФДМУ від 29.03.2017.
Із вказаного листування вбачається, що Міністерство освіти і науки України не тільки могло і повинно було знати у силу повноважень про ці обставини, а достовірно знало про відповідні порушення ще з 2016 року. Проте, до 10.07.2017 (часу звернення прокурора до суду) та відкриття 17.07.2017 провадження у справі Міністерство до суду з відповідним позовом не звернулося.
Таким чином на час звернення прокурора до суду позивач був обізнаний з порушеннями законодавства, однак, незважаючи на їх очевидний характер, жодних заходів до оскарження наказів та договору не вжив.
У постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 зазначено, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідь на лист Генеральної прокуратури України від 16.06.2017 № 08/2-1990717 від Міністерства освіти і науки України прокурором отримана не була.
Однак місцевий господарський суд у порушення вимог ст. 53 ГПК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №912/2385/18 відсутність такої відповіді визнав обставиною, яка свідчить про відсутність підстав для здійснення прокурором представництва.
Виходячи з положень чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, така відповідь не може бути перешкодою для здійснення прокурором представництва у суді. Більш того, така бездіяльність уповноваженого органу покладає на прокурора обов`язок виконати субсидіарну роль по захисту інтересів держави.
З огляду на викладене, безпідставним і помилковим в обґрунтування залишення позову прокурора без розгляду є посилання суду першої інстанції на те, що прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захистити інтереси держави. Про бажання захистити інтереси держави, на думку суду, свідчить та обставина, що позивач у своїх поясненнях підтримує позовні вимоги прокурора.
Вищевикладене свідчить про те, що прокурором доведено, що позивач беззаперечно міг і може захистити інтереси держави, однак не бажав цього зробити. При цьому сама по собі правова позиція Міністерства освіти і науки України щодо підтримки Офісу Генерального прокурора у цій справі, викладена у письмових поясненнях, не може свідчити про вжиття ним заходів до усунення порушень і звернення цього органу до суду з відповідним позовом.
В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на незаконну передачу в оренду державного майна - нежилових приміщень загальною площею 471, 1 кв.м. будівлі за адресою бульвар Тараса Шевченка, 27 А в м. Києві.
Необхідність захисту економічних інтересів держави, на думку прокурора, зумовлена тим, що під час передачі в оренду державного майна порушено вимоги законодавства, внаслідок чого майно використовується не за призначенням та створює загрозу його вибуття з державної власності.
Звернення прокурора до суду спрямоване на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про передачу державної власності у користування та повернення майна, яке вибуло з державної власності.
ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти Росії»).  
Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
На думку ЄСПЛ, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі "C.G. та інші проти Болгарії" ("C. G. and Others v. Bulgaria", заява № 1365/07), "Олександр Волков проти України" ("Oleksandr Volkov v. Ukraine", заява № 21722/11).
За таких обставин, враховуючи звернення прокурора до компетентного органу та нездійснення позивачем упродовж тривалого часу захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, шляхом звернення до суду із відповідним позовом, колегія суддів погоджується із доводами, наведеними прокурором у апеляційній скарзі, про те, що у даному випадку прокурором обґрунтовано наявність підстав для звернення до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, тому висновки суду про залишення позову без розгляду є помилковими, а відтак - оскаржувана ухвала місцевого господарського суду у цій частині підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Місцевий господарський суд допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про залишення позову без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 226 ГПК України.
Доводи прокурора знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, натомість заперечення відповідача - 2, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегією суддів відхиляються з огляду вищевикладене.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.     
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що було зроблено скаржником та не спростовано відповідачами.
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).
Відповідно до ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Заступника Генерального прокурора України з підстав, викладених в ній, підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №910/11395/17, прийнята з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції в частині залишення позову без розгляду з направленням матеріалів справи до господарського суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідно до приписів статті 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги прокурором підлягають розподілу господарським судом, який приймає рішення за результатами розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-
                                                                                 ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №910/11395/17 задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №910/11395/17 скасувати в частині залишення позову без розгляду.
3. В решті ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №910/11395/17 залишити без змін.
4. Матеріали справи №910/11395/17 направити до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови підписано 16.02.2021.

Головуючий суддя                                                            І.М. Скрипка 

Судді                                                                                Ю.Б. Михальська

                                                                                А.І. Тищенко