ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року	Львів	Справа № 300/167/20 пров. № А/857/876/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                  Большакової О.О., Качмара В.Я.,
з участю секретаря судового засідання          Кітраль Х.В.,
представника відповідача                               Заника М.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 20 листопада 2020 року у справі № 300/167/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Микитюк Р.В. в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області 20.11.2020 року згідно з протоколом судового засідання о 14.51 год., повний текст складено 30.11.2020), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулася з адміністративним позовом до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі – відповідач), оловного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування наказу №2415/03 від 24.12.2019, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.10.2020 року здійснено заміну відповідача Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області його правонаступником – Південно-Західним управлінням Міністерства юстиції.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 24.12.2019 за № 2415/03 «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань в Івано-Франківській області Управління реєстрації Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).
Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 101886,4 грн. з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 20 листопада 2020 року в частині відмови позовних вимог  скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що відмова у визнанні протиправною бездіяльності відповідача щодо переведення ОСОБА_1 на рівнозначну вакантну посаду є протиправною, оскільки матеріалами справи доведено наявність вакантної рівнозначної посади у новоутвореній організації. Відмова перевести позивача на таку посаду за наявності всіх необхідних для цього умов свідчить про явне свавільне та дискримінаційне ставлення до позивача.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Також відповідач не погодився із рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 20 листопада 2020 року та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить в частині задоволених вимог його скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Вказав, що переведення позивача на рівнозначну посаду є правом, а не обов`язком відповідача. Чинним законодавством не передбачено у разі ліквідації або реорганізації державного органу обов`язкового порядку переведення працівника в державний орган, якому передаються повноваження та функції такого органу
Позивач скористалася правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача, просить в задоволенні такої відмовити.
В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, на задоволенні апеляційної скарги відповідача наполягав.
Позивач, яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, правом на участь у судовому засіданні не скористалася.
Її відсутність, відповідно до положень частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не перешкоджає розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до наказу Івано-Франківського обласного управління юстиції від 23.02.2006 року № 35-ОС ОСОБА_1 призначена на посаду спеціаліста І категорії сектору легалізації громадських об`єднань та реєстрації нормативних актів.
Наказом Головного управління юстиції в Івано-Франківській області від 11.04.2016 № 625/6 ОСОБА_1 переведено на посаду головного спеціаліста відділу державної реєстрації друкованих ЗМІ та громадських формувань Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області із збереженням 11 рангу державного службовця як така, що успішно пройшла стажування на цю посаду.
Постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» (далі – Постанова № 870) вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 (пункт 1 Постанови № 870) та утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2 (пункт 2 Постанови № 870).
До Переліку територіальних органів Мін`юсту, що ліквідуються, який є додатком № 1 до Постанови № 870, включено Головне територіальне управління юстиції в Івано-Франківській області.
До Переліку міжрегіональних територіальних органів Мін`юсту, що утворюються, який є додатком № 2 до Постанови № 870, включено Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).
Пунктом 3 Постанови № 870 установлено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області.
На виконання Постанови № 870 наказом Міністерства юстиції України від 16.10.2019 № 3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 1), зокрема Головне територіальне управління юстиції в Івано-Франківській області, і утворені як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 2), зокрема Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).
Вказаним наказом також затверджено список голів ліквідаційних комісій з ліквідації головних територіальних управлінь юстиції (пункт 4 Наказу).
Відповідно до даного наказу голови ліквідаційних комісій головних територіальних управлінь юстиції зобов`язані, зокрема: забезпечити письмове персональне попередження працівників не пізніше ніж за два місяці до їх звільнення, про що повідомити Департамент персоналу Міністерства юстиції України до 01.11.2019; надати первинним профспілковим організаціям інформацію про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства юстиції (підпункт 7 та 8 пункту 5 Наказу).
Відповідно до запису Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 03.09.2020 № 1001191110025005241 державну реєстрацію Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області припинено.
29.10.2019 проведено державну реєстрацію Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) як юридичної особи, про що до вказаного Реєстру внесено запис № 11191020000016926.
Отже, з дня утворення Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) до нього перейшли повноваження та функції, зокрема Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, який втратив такі повноваження та функції згідно з пунктом 3 Постанови № 870.
Позивача не повідомлено про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією.
Інша робота за відповідною професією чи спеціальністю позивачу не пропонувалася.
Наказом Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 24.12.2019 № 2415/03 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з займаної посади - головного спеціаліста відділу державної реєстрації друкованих ЗМІ та громадських формувань Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 27.12.2019 відповідно до п. 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» - у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, з припиненням державної служби.
Вказаним наказом також вирішено виплатити позивачу компенсацію за 4 календарні дні додаткової відпустки за стаж за 2019 рік.
Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з положеннями частин 1 та 6 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі – Закон № 889-VIII).
Згідно з пунктом 1 ст. 1 Закону № 889-VIII державна служба – це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Частини 1, 2 ст. 3 Закону № 889-VIII передбачають, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Відповідно до частин 2, 3 ст. 5 Закону 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу» державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.
Згідно з п. 4 ч. 1  ст. 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
Підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначені ст. 87 Закону № 889-VIII. Зокрема, відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини  1 даної статті підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація та ліквідація державного органу.
Частина 3 ст. 87 Закону № 889-VIII передбачає, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1  частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
Наказ про звільнення повинен обов`язково містити підставу звільнення з нормативним посиланням, тобто роботодавець повинен зазначити як причину, так і підставу звільнення з покликанням на назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акту на підставі якого проводиться звільнення працівника.
Частина 1 статті 2 КАС України передбачає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу про звільнення позивача з посади, такий містить лише покликання на пункт 1-1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VІІІ (у зв`язку з ліквідацією державного органу).
Враховуючи зазначену підставу звільнення позивача та доводи апеляційної скарги про те, що у Головному територіальному управлінні юстиції в Івано-Франківській області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація, колегія суддів враховує наступне. 
Відповідно до частин 1, 2 ст. 104 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. 
Згідно частини 1 ст. 89, ч. 4 ст. 91 ЦК України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення. 
Пунктом 5 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011р. № 1074, передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.
Відповідно до п. 6 названого Порядку права та обов`язки органів виконавчої влади у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади переходять до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України. 
Відповідно до правової позиції Верховний Суду України викладеної ним в постановах від 04.03.2014р. (справа № 21-8а14), від 27.05.2014р. (справа № 21-108а14), від 28.10.2014р. (справа № 21-484а14) ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.
Аналогічна правова позиція також неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, в постановах від 12.12.2018р. (справа № 826/25887/15), від 17.07.2019р. (справа № 820/2932/16). 
Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, передбаченого частиною 1 статті 41 та частиною 3 статті 87 № 889-VІІІ зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Апеляційний суд зазначає, що у розпорядчому акті органу державної влади – Постанові № 870 не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області.
Крім цього, функції вказаного органу, що ліквідується, покладено на інший орган – Південно-Західне міжрегіональне управління юстиції Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), який визначено його правонаступником.
Так, з 29.10.2019 року – дня утворення Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) до нього перейшли повноваження та функції, зокрема Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, який втратив такі повноваження та функції згідно з пунктом 3 Постанови № 870.
Відтак, вказані обставини свідчать про те, що у Головному територіальному управлінні юстиції Івано-Франківській області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація. 
Аналізуючи матеріали справи, апеляційний суд зазначає, що відповідачем не спростовано доводів позивача про порушення при звільненні позивача вимог частини 3 статті 87 Закону 889-VІІІ – її не попереджено про наступне звільнення у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Крім того, застосування відповідачем в Наказі Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 24.12.2019 № 2415/03 «Про звільнення ОСОБА_1 »  пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону 889-VІІІ є неправомірним та не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки, як зазначалось вище, у Головному територіальному управлінні юстиції Івано-Франківській області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація.
Покликання відповідача на відсутність згоди позивача щодо переведення до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) є необгрунтованим оскільки пропозиції щодо згаданого переведення до відповідача не надходило, що підтверджується доказами в матеріалах справи, а також працівники відділу державної реєстрації друкованих ЗМІ та громадських формувань Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області звернулись з заявами про переведення 26.12.2019, в той час, коли позивача було звільнено 24.12.2019 року.
За таких обставин позивач була позбавлена можливості звернення до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) щодо переведення на рівнозначну вакантну посаду у відділі державної реєстрації друкованих ЗМІ та громадських формувань Управління державної реєстрації Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ), а відтак і не могла надати жодної згоди з цього приводу.
При цьому, матеріали справи свідчать, що на момент звільнення позивача у новоствореному органі були наявними посади, рівнозначні тій, що займала позивач до звільнення.
Апеляційний суд критично оцінює доводи апелянта, що дискреційність його повноважень щодо права на переведення позивача виключає можливість судового контролю за правомірністю дій чи бездіяльності при такому переведенні.
Так, дійсно Закон № 889-VІІІ, а саме застосування законодавцем у частині 1 статті 41 та частині 3 статті 87 слова «може» підтверджує виключне право адміністративного розсуду саме відповідача на переведення державного службовця, що звільняється.
Разом з тим, таке рішення про переведення чи його відсутність (непереведення) має бути належним чином мотивоване.
Іншими словами, таке рішення має виключати свавільність в діях чи рішенні суб`єкта владних повноважень.
В самому рішенні або ж під час судового контролю за його законністю відповідний суб`єкт владних повноважень, виходячи із наведених вище положень частини 2 статті 2 КАС України, мав би навести підстави, чому до позивача, за наявності реальної можливості, відповідності позивача необхідним вимогам, на відміну від інших осіб, які працювали в Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, не було застосовано можливість до її переведення на аналогічну посаду у новоствореній установі.
Оскаржений наказ не містить такого обґрунтування. Не було надано відповідних доказів і суду.
Відтак, оскаржуваний наказ про звільнення позивача не відповідає таким критеріям, визначеним у частині 2 статті 2 КАС України - обґрунтованість, неупередженість, розсудливість, дотримання принципу рівності перед законом, пропорційність.
Тому апеляційний суд вважає наявність при звільненні позивача і невчиненні дій при її переведенні явних ознак свавільності.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень діяв не у спосіб, визначений законом, а оскаржуваний наказ прийнято не на підставі, визначеній ст. 87 Закону № 889-VІІІ та з порушенням критеріїв, передбачених частиною 2 статті 2 КАС України.
Тому, доводи апелянта відповідача про законність звільнення позивача та відсутність права на судовий контроль в частині можливості переведення позивача в новоутворену організацію суд апеляційної інстанції вважає безпідставними.
Апеляційний суд також відкидає посилання апелянта відповідача на судову практику Восьмого апеляційного адміністративного суду в іншій справі, тому що в даному випадку відсутні підстави для застосування правил, передбачених частиною. 5 статті 242 КАС України, яка зобов`язує суд при ухваленні рішення враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта відповідача про безпідставне застосування судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні посилань на положення КЗпП України щодо гарантій працівників, які звільняються при ліквідації та реорганізації установи, в частині обов`язку роботодавця забезпечити працевлаштування працівника, що звільняється.
Наведені вище положення Закону № 889-VІІІ дійсно не покладають такого обов`язку при звільненні державного службовця.
Разом з тим, з викладених вище мотивів, дана обставина не впливає на правильність висновку суду першої інстанції щодо незаконності звільнення позивача.
Відносно позовної вимоги про поновлення позивача на посаді, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Суд першої інстанції вірно зазначив, що правильними та ефективним способом поновлення порушеного права позивача є скасування оскарженого наказу та поновлення позивача на посаді, з якої її було незаконно звільнено.
Разом з тим, суд першої інстанції безпідставно поновив позивача в новоутвореній установі.
Враховуючи те, що позивач згідно оскарженого наказу Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 24.12.2019 № 2415/03 року звільнена з посади головного спеціаліста відділу державної реєстрації друкованих ЗМІ та громадських формувань Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 24.12.2019р., згідно вимог частини 1 статті 235 КЗпП України, позивача необхідно поновити саме на цій посаді. Тому оскаржуване рішення в цій частині підлягає зміні.
Щодо вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо переведення позивача на рівнозначну вакантну посаду у відділ державної реєстрації друкованих ЗМІ та громадських формувань Управління державної реєстрації Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), то з цього приводу слід зазначити, що позивач проходила державну службу в Головному територіальному управлінні юстиції в Івано-Франківській області, звідки була звільнена.
Закон не передбачає чіткого алгоритму дій та обов`язків державної установи (посадових осіб) при звільненні державного службовця щодо застосування дискреційного права на переведення до новоутвореної установи.
Апеляційний суд вище зазначив та обґрунтував, що при звільненні позивача і відсутності належного обґрунтування неможливості її переведення, відповідач діяв свавільно.
При цьому правильним і єдино можливим та ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме визнання протиправним наказу про її звільнення та поновлення її на попередньому місці роботи, а підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача відсутні, тому що у суду відсутні підстави вважати, що відповідач був зобов`язаний перевести позивача, тобто вчинити ті чи інші конкретні дії для її переведення.
Такий спосіб захисту порушеного права дійсно був би втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Щодо аргументів позивача про протиправне стягнення з середнього заробітку за час вимушеного прогулу податків та обов`язкових платежів, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними, оскільки в силу приписів Податкового кодексу України (далі – ПК України) роботодавець - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ чи її представництво) або самозайнята особа, яка використовує найману працю фізичних осіб на підставі укладених трудових договорів (контрактів) та несе обов`язки із сплати їм заробітної плати, а також нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці, інші обов`язки, передбачені законами (підпункт 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 ПК України). Розрахунок податкових зобов`язань з оподатковуваного доходу платника податку, нарахованого у джерела його виплати, проводиться податковим агентом (у тому числі роботодавцем, органами Пенсійного фонду України). Саме роботодавець, який виплачує доходи на користь платника податку у вигляді заробітної плати, є особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати (підпункт 171.1 статті 171 ПК України).
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне змінити мотивувальну та резолютивну частини рішення суду першої інстанції обґрунтуваннями, викладеними вище в даній постанові.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає частково.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1, частин 2 та 4 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Оскільки як зазначалося вище, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необхідність зміни мотивувальної та резолютивної частини рішення суду першої інстанції, вказане рішення підлягає зміні.
Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 370 КАС України, суд -  

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 20 листопада 2020 року у справі № 300/167/20 змінити в частині мотивів відповідно до мотивувальної частини постанови апеляційного суду, а також змінити резолютивну частину рішення, а саме третій та сьомий абзаци резолютивної частини викласти в наступній редакції:
«Поновити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на посаді головного спеціаліста відділу державної реєстрації друкованих ЗМІ та громадських формувань Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області».
«Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на головного спеціаліста відділу державної реєстрації друкованих ЗМІ та громадських формувань Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області та в частині стягнення заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу) за один місяць в сумі 9725 (дев`ять тисяч сімсот двадцять п`ять) гривень 52 копійки з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування звернути до негайного виконання».
В решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі № 300/167/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 08.02.2021