КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

апеляційне провадження №22-ц/824/5127/2021           
справа №753/282/21
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2021 року                                                                                              м.Київ
 
 Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 13 січня 2021 року, постановлену під головуванням судді Якусика О.В.
у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: головний державний виконавець Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби у м.Києві Ушенко Ю.П., стягувач ОСОБА_2 про скасування постанови, визнання дій неправомірними, скасування розрахунку,-
встановив:
 
            31 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, у якій просив скасувати постанову про накладення арешту на майно від 07 жовтня 2020 року, визнати неправомірними дії головного державного виконавця, скасувати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 07 жовтня 2020 року.
 
            Скаргу обґрунтовує тим, що зазначена постанова, розрахунок та неправомірні дії вчинені державним виконавцем у виконавчому провадженні №54446652 щодо виконання рішення про стягнення з нього аліментів. Свої зобов`язання із сплати аліментів виконував належним чином та заборгованості не мав.
 
            Вказує, що 25 листопада 2020 року дізнався від ОСОБА_2 інформацію про арешт квартири, а 27 листопада 2020 року з`явився до органу виконавчої служби, де отримав розрахунок від 07 жовтня 2020 року, а також інформацію від головного державного виконавця про арешт частини квартири на підставі постанови про накладення арешту від 07 жовтня 2020 року, але самої постанови фактично не отримував.
 
            Вважаючи незаконним новий розрахунок та зазначену постанову, 27 листопада 2020 року звернувся із скаргою до начальника Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби у м.Києві.
 
            Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 13 січня 2021 року скарга залишена без розгляду.
 
            Не погодившись з постановленою ухвалою, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
            В апеляційній скарзі зазначає, що 11 грудня 2020 року звернувся до суду із скаргою, проте ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року у справі №753/21229/20 скаргу повернуто без розгляду у зв`язку із ненаданням доказів її надсилання іншим учасникам.
 
            З 02 по 16 грудня 2020 року перебував на лікарняному та після одужання 31 грудня 2020 року звернувся із скаргою повторно.
 
            Висновки суду про те, що ним пропущено строк на звернення до суду вважає помилковими. Вказує, що постанова про арешт майна є триваючим правопорушенням.
 
            ОСОБА_2 подано відзив проти апеляційної скарги, у якій посилається на законність висновків суду першої інстанції про те, що боржником пропущено строк на подання скарги. 
 
            В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.
 
            ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти апеляційної скарги.
 
            Представник органу виконавчої служби до суду не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив.
 
            Відповідно до статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.
 
 Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Залишаючи скаргу без розгляду, суд першої інстанції керувався статтею 126 ЦПК України та виходив з того, що про оскаржувані дії боржник дізнався 27 листопада 2020 року, проте скарга була подана з пропуском визначених у законі строків. При цьому, заявником не подана заява (клопотання) про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із вказаною скаргою із зазначенням поважності причини його пропуску.
 
Відповідно до частини 1 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
 
Частиною 3 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" також визначено, що боржнику не належить право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
 
Частиною 5 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" унормовано, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
 
Статтею 449 ЦПК України унормовано, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.
 
В постанові від 13 березня 2019 року у справі №920/149/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що слід виходити із порядку обчислення процесуальних строків, визначених процесуальними кодексами України, тобто в календарних днях. 
 
Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Відповідно до пункту 2 статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" однією із засад виконавчого провадження визначено  законність.
 
Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі №175/3995/17-ц є помилковими з огляду на таке.
 
Підставою звернення до суду із скаргою у справі №175/3995/17-ц є бездіяльність щодо невиконання вимог пункту 2 розділу IV та пункту 3 розділу ІX Положення про автоматизовану систему виконавчих проваджень, а саме: невнесення до Автоматизованої системи виконавчих проваджень сканкопії усіх документів (заяви, клопотання, скарги, запити державного виконавця, відповіді на запити, постанови про результати перевірки виконавчого провадження), які є у виконавчому провадженні. Листом начальника органу виконання рішень відмовлено у задоволенні скарги, вказано, що скарга подана з пропуском 10-денного строку. 
 
У цій справі Верховний Суд вказав, що триваюче правопорушення розуміється як проступок, пов`язаний з тривалим та безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка допустила бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження бездіяльності та, відповідно, порушення закону. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку: усунення стану, за якого об`єктивно існує певний обов`язок у суб`єкта, що вчиняє правопорушення; виконанням обов`язку відповідним суб`єктом. Таким чином, бездіяльність виконавця, посадових осіб органів ДВС є триваючим правопорушенням, у зв`язку з чим початок перебігу строку на її оскарження автоматично відкладається.
            
            Таким чином, у справі №175/3995/17-ц скарга подана у зв`язку із бездіяльністю, а саме у зв`язку із невчиненням дій, які обов`язково мають бути вчиненні на виконання вимог закону. Тобто, бездіяльність є станом, який триває (продовжується), а порушник зобов`язаний вжити заходів для її усунення і привести стан речей у відповідність до вимог закону.
 
            Натомість обставини справи за скаргою ОСОБА_1 є іншими. Останнім оскаржується розрахунок заборгованості, у зв`язку із наданням державному виконавцю відомостей про доходи боржника від продажу майна, а також винесення постанови про арешт майна. Такі дії передбачені законом, а їх вчинення означає, що дія є завершеною. При цьому презумуються, що вони є законними доти, доки протилежне не буде установлено судом. 
 
            Отже, висновки касаційного суду у справі №175/3995/17-ц не застосовні до обставин скарги ОСОБА_1 .
 
            Інших доводів, які б поставили під сумнів правильність висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить. Обставини звернення із скаргою вперше 11 грудня 2020 року для вирішення цієї справи значення не мають, натомість могли б бути враховані для визначення поважності обставин пропуску строку звернення із скаргою.
 
            Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а відтак апеляційний суд не досліджує висновки суду першої інстанції у справі №756/4756/14-ц, на які також посилався скаржник в обґрунтування неможливості застосування наслідків пропуску строку на звернення до суду із скаргою.
 
            Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.
 
            Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.
 
            Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
            Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 13 січня 2021 року без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 30 березня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         А.М. Андрієнко

В.В. Соколова