Справа № 757/883/20-ц                                                                                                                     Головуючий в суді І інстанції Матійчук Г.О.
Провадження № 22ц-824/4319/2021                                                                                                           Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2021 року                                                                                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Мельника Я.С.,
суддів: Гуля В.В., Матвієнко Ю.О., 
за участі секретаря Примушка О.В.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення пені та відшкодування збитків,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з АТКБ «ПриватБанк» на його користь 38 113 361, 16 грн. суми пені згідно ч.5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів»; 34 231, 40 грн. трьох процентів річних за 119 днів прострочення виконання зобов`язання та 163 905, 79 грн. інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем у 2013 році були укладені договори банківських вкладів: №SAMDN01000734972986 від 30.04.2013 року ; №SAMDN01000734973500 від 30.04.2013 року; №SAMDN01000734973084 від 30.04.2013 року; №SAMDN01000734973415 від 30.04.2013 року; №SAMDN01000734973189 від 30.04.2013 року; №SAMDN01000734973310 від 30.04.2013; №SAMDN01000734973235 від 30.04.2013 року ; №SAMDN01000738909033 від 31.10.2013 року.
У квітні 2014 він двічі звертався до банку із заявами про відсутність наміру продовжувати дію договорів, втім заяви задоволені не були.
Постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.03.2016 року змінено, стягнуто з АТКБ «ПриватБанк» на його користь стягнуто грошові кошти за вказаними договорами вкладу у сукупному розмірі 3 499 849, 51 грн. 
Вказана сума грошей була повернута лише 20 березня 2019 року, а тому, на його думку, відповідач повинен сплатити йому пеню у розмірі трьох відсотків від суми заборгованості за кожен день прострочення за період з 22 листопада 2018 року по 20 березня 2019 року та за період з 21 березня 2018 року по 19 листопада 2018 року, на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», що в сукупності за кожним договором складає 38 113 361,16 грн., а також 34 231, 40 грн. трьох відсотків річних та 163 905, 79 грн. інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 вересня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з АТКБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 3 499 849, 51 грн. за період з 11 січня 2019 року по 20 березня 2019 року, а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь держави 10 510, 00 грн. судових витрат. 
Не погодившись із цим рішенням, представник АТКБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги, в яких: представник АТКБ «ПриватБанк» просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, а ОСОБА_1 просив його у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог.
У обґрунтування доводів апеляційної скарги представник АТКБ «ПриватБанк» зазначає, що розмір внесених відповідачем в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу не може бути базою для нарахування пені на підставі ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», а застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц спосіб визначення обсягу відповідальності банку за порушення зобов`язання у вигляді пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів не відповідає вимогам закону та порушує засади справедливості і розумності. Також вказує, що банк виконував свої зобов`язання щодо місячної виплати відсотків за укладеними додатковими угодами у повному обсязі та у встановлені строки, через що порушення банком будь-яких прав позивача взагалі відсутнє, крім того розмір стягнутої судом пені значно перевищує розмір відсотків, які були несвоєчасно виплачені позивачу, що також суперечить вимогам закону.
У свою чергу, ОСОБА_1 обґрунтовує доводи своєї апеляційної скарги тим, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки банком було порушено строки виконання грошового зобов`язання та повернуто грошові кошти, належних позивачу, на підставі судового рішення лише 20 березня 2019 року, при цьому оскільки днем повернення коштів є 20 березня 2019 року, то цей день також вважається днем прострочення грошового зобов`язання, через що вважає оскаржуване рішення у цій частині необґрунтованим.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу АТКБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України,  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вкладник за договором  банківського вкладу є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення, та враховуючи те, що позивач звернувся до суду із даним позовом 11 січня 2020 року, тому відповідно до вимог ст. 258 ЦК України з відповідача підлягає стягненню сума пені за період з 11 січня 2019 року по дату виконання зобов`язання 20 березня 2019 року у межах спеціального строку позовної давності, таким чином сума пені на підставі ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» становить 6 509 719,76 грн., однак з урахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені до розміру основного боргу - 3 499 849, 51 грн. Разом з тим, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, порушуючи вимоги про застосування ст. 625 ЦК України, не обґрунтував з чого саме він виходив, обраховуючи період для застосування вказаної норми закону з 22 листопада 2018 року по 20 березня 2019 року, через що суд дійшов висновку про неможливість визначення періоду, за який слід застосувати до відповідача міру відповідальності за ст. 625 ЦК України, та у наслідку відмовив у задоволенні цих позовних вимог.
Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2016 року стягнуто з АТКБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за депозитними договорами у розмірі 3 800 000 грн. та нараховані проценти за цими договорами. У задоволенні вимог про розірвання договорів вкладу, визнання недійсними умов додаткових угод відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2016 року скасовано, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2016 року змінено в частині визначення розміру стягнутих грошових коштів за депозитними договорами, стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь позивача грошові кошти за договором № SAMDN01000734972986 від 30 квітня 2013 року - 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN01000734973500 від 30 квітня 2013 року у сумі 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN01000734973084 від 30 квітня 2013 року у сумі 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN01000734973415 від 30 квітня 2013 року у сумі 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN01000734973189 від 30 квітня 2013 року у сумі 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN01000734973310 від 30 квітня 2013 року у сумі 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN01000734973235 від 30 квітня 2013 року у сумі 463 333, 20 грн; за договором № SAMDN01000738909033 від 31 жовтня 2013 року у сумі 256 517, 11 грн, що разом складає суму у розмірі 3 499 849, 51 грн. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
З матеріалів справи вбачається та підтверджується сторонами, 20 березня 2019 року банк сплатив позивачу кошти за рішенням суду у розмірі 3 499 849, 51 грн.
 Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
Згідно пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага.
Таким благом є видача (повернення) вкладнику його коштів.
Тлумачення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави зробити висновок, що нарахування пені має відбуватися на всю суму утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду
у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), Верховний Суд у складі колегій суддів судових палат Касаційного цивільного суду у постановах від 05 червня 2019 року у справі
№ 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19), від 19 червня 2019 року
у справі № 359/8114/17 (провадження № 61-81св19), від 11 січня 2020 року у справі 335/11482/16-ц (провадження № 61-19787св19).
Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.
Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки, зокрема за умови, що він значно перевищує розмір збитків.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц та від 12 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17 вказано, що положення частини третьої статті 551 ЦК України дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.
Констиційний суд України у своєму рішенні № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що захист від зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є розумність.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що неналежне виконання банком своїх зобов`язань з повернення коштів вкладнику має наслідком настання відповідальності, передбаченої ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі у межах спеціальної позовної давності відповідно до ст. 258 ЦК України, та враховуючи те, що судове рішення про стягнення депозиту, яке не припинило обов`язків сторін договору, фактично виконано АТ КБ «ПриватБанк» 20 березня 2019 року, у зв`язку з чим дійшов висновку, що позивач має право на стягнення пені у розмірі 3 %, нарахованої відповідно до вимог частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з дня прострочення у межах строку позовної давності з 01 січня 2019 року до дня фактичного виконання рішення суду 20 березня 2019 року, та врахувавши те, що пеня за вказаними договорами значно перевищує сукупний розмір коштів, стягнутий з банку на підставі рішення суду, місцевий суд, враховуючи завдання цивільного судочинства та виходячи із засад справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення пені до розміру основного боргу банку перед позивачем на підставі судового рішення у сумі 3 499 849, 51 грн.
Вказане узгоджується з висновками, які містяться у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року № 61-14561св19.
При цьому, позивач ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції в частині стягнутої пені не оскаржував.
Посилання апелянта АТКБ «ПриватБанк» на те, що місцевим судом безпідставно враховано висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), а також на необґрунтованість застосування до спірних правовідносин положень ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи не ґрунтуються на вимогах Закону, суперечать ч. 4 ст. 263 ЦПК України та спростовуються викладеним вище.
Крім того, доводи АТКБ «ПриватБанк» про те, що розмір внесених споживачем в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу не може бути базою для обчислення пені на підставі ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у розумінні ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, таким благом є видача (повернення) вкладнику його коштів, а відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
Також, посилання АТКБ «ПриватБанк» на те, що суд помилково врахував 20 березня 2019 року до періоду прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки саме в цей день банком було перераховано належні позивачу кошти, колегія суддів також відхиляє, оскільки строк для виконання грошового зобов`язання станом на день повернення цих коштів уже був порушений, при цьому згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник повинен сплатити 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення.
 Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3 % річних та інфляційних нарахувань не є санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з банку на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України, місцевий суд помилково послався на відсутність обґрунтування періоду застосування такої міри відповідальності для відповідача, оскільки саме позивач визначає обсяг і межі позовних вимог, при цьому наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат відповідає вимогам закону та не спростований відповідачем, чого місцевий суд не врахував та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.
Таким чином, враховуючи те, що банком було порушено строки виконання грошового зобов`язання та повернуто грошові кошти, належних позивачу, на підставі судового рішення лише 20 березня 2019 року, при цьому оскільки днем повернення коштів є 20 березня 2019 року, то цей день також вважається днем прострочення грошового зобов`язання, то з відповідача підлягає стягненню 34 231 грн. 40 коп. - трьох відсотків річних за період з 22 листопада 2018 року по 20 березня 2019 року та 163 905 грн. 79 коп. інфляційних втрат за період з листопада 2018 року по березень 2019 року, а всього - 198 137 грн. 19 коп.
Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга АТКБ «ПриватБанк» не містить.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТКБ «ПриватБанк» підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення цих позовних вимог. 
 
Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, суд - 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 вересня 2020 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України - скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог.
 
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ - 14360570) на користь ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) 34 231 грн. 40 коп. - трьох відсотків річних за період з 22 листопада 2018 року по 20 березня 2019 року та 163 905 грн. 79 коп. інфляційних втрат за період з листопада 2018 року по березень 2019 року, а всього - 198 137 (сто дев`яносто вісім тисяч сто тридцять сім) грн. 19 коп. 
 
У іншій частині рішення залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:                               Судді: