Постанова                                                   
Іменем України
23 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 752/1402/19
провадження № 51-6345км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                 ОСОБА_5 ,
засудженої                                             ОСОБА_6 , 
захисника                                              ОСОБА_7 ,    
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_9 , на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№ 22019000000000006, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки м. Києва,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2019 року затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 17 січня 2019 року між прокурором ОСОБА_5 та підозрюваною ОСОБА_6 за участю захисника ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 22019000000000006.
ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 
ст. 332, ч. 3 ст. 358 КК, і їй призначено покарання за ч. 3 ст. 332 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з оформленням та видачею паспортів, на строк 3 роки, за ч. 3 ст. 358 КК – у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з оформленням та видачею паспортів, на строк 
3 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування основного остаточно визначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців.
На підставі ст. 76 КК ухвалено покласти на ОСОБА_6 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Процесуальні витрати і речові докази відсутні.
Згідно з вироком ОСОБА_6  визнано винуватою за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин. 
На території міста Києва у період з квітня по серпень 2018 року Особою 1, Особою 2 (відповідно до постанови про визначення умовної ідентифікації осіб у кримінальному провадженні від 14 вересня 2018 року, матеріали стосовно яких виділено в окреме провадження) та громадянкою України ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб з громадянином Грузії ОСОБА_10 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , (засуджений за ч. 3 ст. 332, ч. 3 ст. 358 КК вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року) та іншими невстановленими особами з корисливих мотивів налагоджено протиправну діяльність з виготовлення, підроблення та збуту завідомо підроблених посвідчень та офіційних документів з метою організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України. 
02 липня 2018 року в ході особистої зустрічі в приміщенні офісу Візового центру №1 на АДРЕСА_1 менеджер із супроводу клієнтів цього центру ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб з Особою 1 та Особою 2,  достовірно знаючи встановлений законом порядок та процедуру перетинання державного кордону України, діючи за попередньо розробленим злочинним планом, повідомила громадянину України 
ОСОБА_11 , який звернувся до співробітників візового центру за консультаціями та наданням послуг з організації виїзду до країн Європейського Союзу, про можливі шляхи організації співробітниками Візового центру № 1 та іншими невстановленими особами його незаконного переправлення через державний кордон України, вартість таких послуг та строки здійснення підробки посвідчень та офіційних документів, на підставі яких ОСОБА_11 зможе незаконно перетнути державний кордон України.
У подальшому Особа 2 у присутності та за попередньою змовою з 
ОСОБА_6 , діючи за попередньо розробленим планом, повідомила ОСОБА_11 , що з метою надання вигляду законності вказаним протиправним діям між зазначеними особами буде складено та підписано договір відповідного зразка та сплачено передоплату – 50 % від загальної вартості в сумі, еквівалентній 8000 євро, за виготовлення підробленого паспорта громадянина Держави Ізраїль. 
20 липня 2018 року з метою надання вигляду законності вказаним протиправним діям між Візовим центром № 1 в особі генерального директора Особи 1 та технічного директора Особи 2, з однієї сторони, та 
ОСОБА_11 – з іншої, у присутності та за попередньою змовою з ОСОБА_6 було складено та підписано договір № 63 «Про надання інформаційно-консультаційних послуг». Специфікацією до договору передбачено загальну вартість консультаційних послуг у сумі, еквівалентній 8000 євро, а саме 264 000 грн. Того ж дня, в приміщенні офісу Візового 
центру №1, ОСОБА_11 за виготовлення підробленого посвідчення та організацію його незаконного переправлення через державний кордон було передано ОСОБА_6 у присутності Особи 2 гроші в сумі, еквівалентній 4000 євро.
У подальшому 27 серпня 2018 року близько 13:00 ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою групою осіб з Особою 1, Особою 2 та ОСОБА_12 , 
з корисливих мотивів, маючи умисел на організацію незаконного переправлення особи через державний кордон України, на парковці бізнес- центру «Палладіум Сіті», що на АДРЕСА_2 , збув 
ОСОБА_11 завідомо підроблені посвідчення з вклеєними фотокартками останнього: паспорт громадянина України ОСОБА_13 та паспорт громадянина Держави Ізраїль на ім`я  ОСОБА_14 для їх використання під час незаконного перетину ОСОБА_11 державного кордону України, за що отримав грошові кошти в сумі, еквівалентній 4000 євро.
Київський апеляційний суд ухвалою від 17 вересня 2019 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6  залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_9 , просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що у мотивувальній частині вироку безпідставно надано правову оцінку діяльності ОСОБА_9 щодо організації незаконного переправлення особи через державний кордон України. Вважає, що вироком щодо   ОСОБА_6 створено преюдицію, якою всупереч презумпції невинуватості встановлено факти вчинення ОСОБА_9 злочинів, оскільки у вироку стверджується про її співучасть. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) зазначених порушень кримінального процесуального закону не усунув. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 просив касаційну скаргу захисника ОСОБА_8  залишити без задоволення, а судові рішення – без зміни.
Засуджена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_15 заперечували проти задоволення касаційної скарги захисника.
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Доводи захисника ОСОБА_8 про незаконність вироку місцевого суду, оскільки він стосується інтересів ОСОБА_9 , є безпідставними.
Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення. 
Як убачається з обвинувального акта, який був направлений до суду, ОСОБА_12 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 3 ст. 358 КК, за попередньою змовою групою осіб з Особою 1 та Особою 2.
У вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2019 року, який затверджено на підставі угоди між прокурором та підозрюваною,  винною визнано ОСОБА_6 , а не інших осіб. 
Апеляційним судом перевірялися та не знайшли свого підтвердження доводи представника ОСОБА_8 про те, що вироком місцевого суду щодо ОСОБА_6 встановлено і винуватість ОСОБА_9 як організатора злочинів.
Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що дослідження та оцінки дій інших осіб, зокрема ОСОБА_9 , місцевий суд не здійснював, а отже не вирішував наперед питання про її права, свободи чи інтереси і не встановлював преюдиційних фактів щодо неї. 
Така позиція кореспондує з правовими висновками, викладеними в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі 
№ 639/2837/19 (провадження № 51-5394кмо19).
Зокрема, об’єднана палата зазначила таке.
Чинний КПК не звільняє сторону обвинувачення від доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо однієї особи в разі наявності судового рішення стосовно іншої особи. 
Більше того, інші процесуальні кодекси так само передбачають обмежену преюдиціальність вироку чи ухвали суду, постановлених у кримінальному провадженні. Так, відповідно до ч. 6 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, і лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Такі ж норми містяться у ст. 82 Цивільного кодексу України та 
ст. 75 Господарського кодексу України.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 23 лютого 2016 року у справі «Навальний і Офіцеров проти Росії» (Navalnyy and Ofitserov v Russia, заяви                 № 46632/13 і № 28671/14) підкреслив, що обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиціальне значення для їхніх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретногопровадження. Особливо це стосується вироків, ухвалених на підставі угоди. 
При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку суд відповідно до вимог ст. 419 КПК ретельно перевірив доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 та дав на них мотивовані відповіді. Зазначив, на яких підставах визнав апеляційну скаргу необґрунтованою.  
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 419, 370 КПК.
Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які могли би бути підставами для скасування судових рішень, не встановлено, то касаційна скарга захисника ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.
Ураховуючи викладене, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, 
Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2019 року 
та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року 
у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_9 , – без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                 ОСОБА_3