Постанова
Іменем України                           
 
27 січня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 657/2755/18
 
провадження № 61-21842св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Каланчацька селищна рада Херсонської області, 
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 11 червня 2019 року у складі судді Скригун В. В. та постанову Херсонського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Чорної Т. Г., Пузанової Л. В., Склярської І. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст вимог скарг
 
У грудні 2018 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до             Каланчацької селищної ради Херсонської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування.
 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся, ОСОБА_5 , яка за життя, 13 жовтня 1976 року, склала заповіт, зареєстрований за реєстром № 1710, посвідчений державним нотаріусом Скадовської державної нотаріальної контори, згідно з яким вона заповіла їй жилий будинок з надвірною будівлею, що знаходиться в АДРЕСА_1 . 
 
Вказувала, що в заповіті допущено помилку у визначенні нумерації будинку та замість правильного № 5 зазначено № 9. З метою оформлення спадщини вона звернулась до Каланчацької державної нотаріальної контори? проте у видачі свідоцтва їй відмовлено в зв`язку з невідповідністю номеру будинку визначеному у заповіті з номером будинку визначеному                                               у правовстановлюючому документі на нього. 
Також зазначала, що в заповіті неправильно визначено прізвище спадкодавця та ім`я спадкоємця, а також нею пропущено строк для подачі заяви про прийняття спадщини. 
 
З метою усунення розбіжностей у правовстановлюючих документах та заповіті вона зверталася до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючих документів.
16 серпня 2018 року рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області у справі № 657/301/18 її заяву задоволено та встановлено факт належності нині покійній ОСОБА_5 заповіту, складеного                   ОСОБА_5 13 жовтня 1976 року з одночасним визначенням у ньому правильного імені спадкоємця « ОСОБА_1 » замість « ОСОБА_1 », та факт належності нині покійній ОСОБА_5 свідоцтва про право власності, виданого 25 червня 1970 року на ім`я ОСОБА_5 , на житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_2 . 
 
Вказувала, що рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 28 листопада 2018 року у справі № 657/543/18 їй було відмовлено                     у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини.
Отже, оформити спадкові права вона має можливість лише шляхом звернення до суду з цим позовом.
 
Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд: поновити строк для звернення до суду з позовом та визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розміщений в АДРЕСА_2 , у порядку спадкування за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 11 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано суду доказу фактичного вступу її в управління або володіння спадковим майном та не надано доказів зміни нумерації будинків в АДРЕСА_2 , що позбавляє суд можливості ідентифікувати нерухоме майно.
 
Районний суд вважав, що вказаний спір стосується спадкових правовідносин і в даному випадку позивачем неправильно визначено відповідачем Каланчацьку селищну раду, тоді як мають бути залучені до участі у справі як відповідачі спадкоємці ОСОБА_1 , які прийняли після її смерті спадщину.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Херсонського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 11 липня 2019 року без змін.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оскільки після смерті ОСОБА_5 спадкоємицею за законом є її донька -            ОСОБА_1 (мати позивачки), стосовно якої відсутні будь-які відомості щодо неприйняття нею іншої, ніж зазначено в заповіті, спадщини,                          та зважаючи на те, що після смерті ОСОБА_1 залишилися спадкоємці,  які прийняли після її смерті спадщину у визначеному законодавством порядку, отже, вирішення даного спору впливає на їх права та обов`язки.
Ураховуючи зазначене та те, що позивачка не залучила їх до участі у справі в якості відповідачів, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що позивачка неправильно визначилася з особами, які повинні брати участь у справі як відповідачі, що є підставою для відмови у задоволенні позовної заяви.

 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У грудні 2019 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду Сердюка В. В. від 08 січня 2020 року відкрито касаційне провадження                      у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Лідовцю Р. А.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 січня 2021 року справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що заповіт від імені ОСОБА_5 від 13 жовтня 1976 року не скасований, не визнаний недійсним, реєстрація його у спадковому реєстрі не скасована, отже, визнання права власності на спірне майно повинно відбуватися виключно за заповітом від 13 жовтня 1976 року.
 
Посилається на інформацію, надану Каланчацькою селищною радою у листі від 15 травня 2017 року № М-149/07-25, у якій зазначено, що відповідно до протоколу засідання виконавчого комітету Каланчацької селищної ради депутатів трудящих Каланчацького району Херсонської області № 6                   від 21 березня 1975 року, вулицю Преображенську в смт Каланчак було перейменовано на вулицю Толбухіна. Нумерація житлових будинків у період з 1970 року до 1975 рік на вулиці Толбухіна не змінювалася. Оскільки правовстановлюючі документи на зазначені житлові будинки відсутні, уповноваженими особами Каланчацької селищної ради здійснено обстеження та складено акт, відповідно до якого за адресою: АДРЕСА_2 проживає сім`я ОСОБА_1 .
При цьому вказує, що належність вказаного майна та місця його розташування встановлено рішенням Каланчацького районного суду             від 16 серпня 2018 року у справі № 657/301/18.
 
Вважає висновки судів попередніх інстанцій про недоведеність нею факту вступу в управління і володіння спадковим майном неправильними, оскільки у неї в наявності є правовстановлюючий документ на спірне майно та вона ним володіє упродовж багатьох років (з моменту смерті ОСОБА_5 ), отже, окремого посвідчення вказаний факт не потребує.
 
Стверджує, що посилання судів на те, що у даних правовідносинах Каланчацька селищна рада не може бути відповідачем є необґрунтовані, оскільки у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 лютого 2018 року зазначено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не заводилася, відтак, інші спадкоємці за законом і заповітом відсутні. Отже, Каланчацька селищна рада є належним відповідачем у справі.
 
Вказує, що ОСОБА_1 не проживала разом з ОСОБА_5 , своїм правом на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 не скористалася, є такою, що спадщину не прийняла, отже, висновки судів попередніх інстанцій про те, що Каланчацька селищна рада не може бути відповідачем у справі є неправильними.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Згідно зі свідоцтвом про право приватної власності від 25 червня 1970 року, виданого на підставі рішення виконкому Каланчацької селищної ради               від 23 червня 1970 року за № 12, « ОСОБА_5 » є власником домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_2 (а. с. 20).
 
Перейменування вулиці Преображенська на вулицю Толбухіна здійснено на підставі рішення виконкому від 21 березня 1975 року № 6 (а. с. 19).
 
ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2                  (а. с. 14, 15) та була донькою ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 16).
 
За життя ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила заповідальне розпорядження, відповідно до якого належний їй жилий будинок з надвірною будівлею, що знаходиться в АДРЕСА_1 під номером дев`ятим, заповіла повністю ОСОБА_1 , про що був складений заповіт, посвідчений державним нотаріусом Скадовської державної нотаріальної контори                       13 жовтня 1976 року за реєстровим № 1710 (а. с. 10).
 
Після смерті ОСОБА_5 спадкова справа не заводилася,                                    у встановлений законом строк ОСОБА_1 , яка на день відкриття спадщини була зареєстрована за іншою адресою та проживала окремо від спадкодавця, в нотаріальну контору не звернулася, заяву на прийняття спадщини не подала.
 
18 лютого 2018 року державний нотаріус Каланчацької державної нотаріальної контори Омельчук І. В. відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинок з надвірною будівлею, що знаходиться в АДРЕСА_1 під номером дев`ятим, після смерті бабусі ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок та у зв`язку з наявними розбіжностями в нумерації будинку, прізвища заповідача та імені спадкоємця (а. с. 11).
 
У постанові Апеляційного суду Херсонської області від 16 січня 2018 року           у справі № 657/1096/17 за позовом ОСОБА_1 до Каланчацької селищної ради Каланчацького району Херсонської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування встановлено, що інвентарна справа на домоволодіння на АДРЕСА_2 містить документацію на ОСОБА_5 (а. с. 24-26).
 
Рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 16 серпня 2018 року у справі № 657/301/18 встановлено факт належності нині покійній ОСОБА_5 заповіту, складеного 13 жовтня 1976 року ОСОБА_5 з одночасним визначенням у ньому вірного імені спадкоємця « ОСОБА_1 » замість « ОСОБА_1 » та факт належності нині покійній ОСОБА_5 свідоцтва про право власності, виданого 25 червня 1970 року на ім`я ОСОБА_5 , на житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_2                      (а. с. 27-28).
 
Рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області                                 від 28 листопада 2018 року у справі № 657/543/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Каланчацька державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, ОСОБА_1 було відмовлено у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини (а. с. 29-30).
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1  задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Оскаржувані судові рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
 
Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України                   від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року.
У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК Української РСР.
 
З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР               1963 року (далі - ЦК УРСР).
 
Згідно зі статтею 524 ЦК УРСР (тут і далі у редакції, чинній на час відкриття спадщини) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з  спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені  заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.
 
Часом відкриття спадщини відповідно до статті 525 ЦК УРСР визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим -  день,  зазначений в статті 21 цього Кодексу.
 
Статтею 527 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.
 
Відповідно до частини першої статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
 
Згідно із статтею 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. 
Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.
Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. 
 
Положеннями частин першої, другої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:
1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;
2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що Каланчацька селищна рада є неналежним відповідачем у справі, оскільки до участі у справі в якості відповідачів слід було залучити спадкоємців ОСОБА_1 .
При цьому районний суд вважав, що позивачем не надано доказів фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном та не надано доказів зміни нумерації будинків в АДРЕСА_2 .
 
З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів погоджується та вважає, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційної скарги немає, оскільки вказані судові рішення відповідають вимогам статей 263-265 ЦПК України.
 
Судами встановлено, що після смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) спадкоємицею за законом була її донька - ОСОБА_1 , яка померла             ІНФОРМАЦІЯ_2 , і щодо якої відсутні відомості про неприйняття нею іншої, ніж зазначено в заповіті, спадщини. Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_1 в рівних частках є її син ОСОБА_2 , який подав заяву на прийняття спадщини у встановлений законом строк та її син               ОСОБА_11 , який прийняв спадщину, оскільки постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини. З огляду на наявність                      у ОСОБА_1 вказаних спадкоємців до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення частини третьої статті 524 ЦК УРСР,       у якій зазначено, що якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Отже, Каланчацька селищна рада не може бути відповідачем у цій справі. 
 
При цьому колегія суддів звертає увагу на таке.
 
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи     (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності),            в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі).
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої й апеляційної інстанцій).
 
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій).
 
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
 
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. 
 
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не                         є зобов`язаними за вимогою особами.
 
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. 
 
Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. 
 
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).
 
Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та її розгляду).
 
Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.
 
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України.                             За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду                        від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження                         № 14-61цс18).
 
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку,                              що належним відповідачем у цій справі є спадкоємці ОСОБА_1 ,                         які прийняли після її смерті спадщину у визначеному законодавством порядку, оскільки вирішення даного спору впливає на їх права та обов`язки.
 
Зазначене не позбавляє права позивача пред`явити позов до належних відповідачів на загальних підставах.
 
З огляду на неправильність визначення позивачем осіб, які повинні брати участь у справі як відповідачі колегія суддів не надає правову оцінку доводам касаційної скарги щодо наявності чи відсутності факту вступу ОСОБА_1 в управління і володіння спадковим майном.
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин                  та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно                      та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні                  й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Згідно із частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи                            у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,     що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                               і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів попередніх інстанцій                            не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 11 червня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 22 жовтня              2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                                            І. А. Воробйова

                                                                                                                        Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк