ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2754/21 Справа № 205/2614/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого – судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі – Кругман А.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 липня 2019 року по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа — Новокодацький РВ ДМУ у Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и л а:

       У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим 25 квітня 2019 року позовом до ОСОБА_1 , третя особа — Новокодацький РВ ДМУ у Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, мотивуючи тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . 
       Зазначав, що відповідно до довідки про склад сім`ї за №742, виданої 01 грудня 2017 року Департаментом адміністративних послуг дозвільних процедур, у даній квартирі зареєстровано та проживає четверо осіб, він, його дружина, донька та ОСОБА_1 . 
       Вказував, що ОСОБА_1 на даний чай зареєстрований у квартирі, втім фактично, з дня прописки, не проживає у ній та не з`являється. 
       Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не є членом його сім`ї та відповідними актами встановлено факт його не проживання за місцем прописки протягом тривалого часу, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у АДРЕСА_2 та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. 
       Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Визнано ОСОБА_1  таким, що втратив право користування житловим приміщенням у АДРЕСА_2  та знято його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. 
       В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, не взяв до уваги, що позивач не є власником квартири в цілому та на підставі ордеру є відповідальним наймачем виключно кімнати площею 15,8 м2, в той час коли він, на підставі ордеру, є відповідальним наймачем кімнати площею 11,8 м2, наголошував на тому, що він та позивач є непов`язаними між собою відповідальними наймачами службових жилих площ, які є окремими кімнатами у квартирі АДРЕСА_1 . Вказане рішення стало підставою для зняття його з реєстрації, про що він дізнався випадково у зв`язку з відсутністю у списках виборців під час голосування 25 жовтня 2020 року. 
       Правом на надання відзиву сторони по справі не скористались. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду у повній мірі не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до ордеру на службову житлову площу №2 (2007) від 13 жовтня 2007 року, який було видано Дніпропетровським лінійним виробничим управлінням магістральних газопроводів на підставі рішення профкому та адміністрації ДЛВУМГ №93 від 13 жовтня 2007 року, відповідальним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 (а.с.6).
       Відповідно до довідки №742 від 01 грудня 2017 року, виданої ЦНАП Дніпровської міськради, у спірній квартирі зареєстровано позивача ОСОБА_2 , його дружину ОСОБА_3 , малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідача ОСОБА_1 (а.с.13).
       Згідно з актами від 14 березня 2019 року, складеного комісією у складі ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , затвердженого заступником директора КП «Жилсервіс-2» Майдан А.Д., та від 23 жовтня 2018 року, складеного комісією у складі ОСОБА_5 і ОСОБА_7 , затвердженого заступником директора КП «Жилсервіс-2» ОСОБА_8 , відповідач ОСОБА_1 за адресою реєстрації на теперішній час не проживає та ніколи не проживав (а.с.14,15).
       Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не є членом сім`ї позивача, керувався вимогами статей 71,72 ЖК України, та зазначив, що відповідач у спірній квартирі не проживає та ніколи не проживав, витрати на утримання квартири не несе, а тому вважав за можливе визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. 
       Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
       Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).
       Згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
       Статтею 8 Конвенції гарантовано право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
       У статті 41 Конституції України зазначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
       Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом.
       Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів (частина перша статті 9 Житлового кодексу УРСР).
       Статтею 9 Житлового кодексу Української РСР (далі – ЖК УРСР) передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
       Відповідно до статей 71,72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору – судом.
       Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
       Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
       У рішенні від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» – це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме: від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішенняу справі «Баклі проти Сполученого Королівства», від 11 січня 1995 року).
       Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 , як на підставу своїх позовних вимог, посилався на те, що він є власником квартири на підставі ордеру №2(2007 р) та технічного паспорту, а відповідач ОСОБА_1 понад шість місяців не проживає у спірній квартирі без поважних причин, не піклується та не цікавиться зазначеним житлом, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування спірним майном.
       Заперечуючи проти рішення суду та задоволення позову, відповідач ОСОБА_1 до апеляційної скарги долучив ордер №3 (2006 р.) про право на зайняття службової жилої площі гуртожиток по АДРЕСА_2 , яка складається із однієї кімнати площею 11,8 м2 (а.с.71). 
       З копії ордеру позивача вбачається, що він має право на зайняття службової житлової площі гуртожиток по АДРЕСА_2 , яка складається із однієї кімнати площею 15,8 м2.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач та відповідач мають відповідні ордери на зайняття службової житловою площі в квартирі АДРЕСА_1 . Позивач у кімнаті площею 15,8 м2, а відповідач у кімнаті площею 11,8 м2.
       Таким чином позивач позбавлений права звертатися із позовом про визнання відповідача таким, що втратив права користування житловим приміщенням на підставі ст.ст.71,72 ЖК України, а посилання у позові на ст.ст.316,319,317 ЦК України також є хибними, оскільки він не є власником спірної квартири. 
       Вимоги щодо користування службовими жилими приміщеннями розглядаються за главою 3 ЖК УРСР.
       Зважаючи на викладене вимоги ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням не можуть бути задоволені, а рішення суду першої інстанції не може бути залишене без змін. 
       На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, прийнявши до уваги доводи приведені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову. 
       Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Враховуючи результат розгляду даної справи, з позивача на користь відповідачів слід стягнути судові витрати у розмірі 1 152,60 грн., понесені останнім у зв`язку із поданням апеляційної скарги. 
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

       Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

       В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа — Новокодацький РВ ДМУ у Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 152,60 грн.

        Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                                 Демченко Е.Л.

               Судді:                                                         Куценко Т.Р. 

                                                                                 Макаров М.О.