УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 723/4146/19
провадження № 61-1481ск21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І. розглянувшикасаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 04 вересня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 30 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, 
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , у якому просив застосувати статті 203, 215, частину першу статті 655 ЦК України до цих правовідносин, визнати договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки недійсними, у зв`язку із недосягненням згоди про всі істотні умови договору купівлі-продажу, недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що червні 2010 року отримав                         в борг кошти в розмірі 34 000 доларів США у ОСОБА_2 за умови передачі йому                 в заставу майна, як гарантію забезпечення виконання ним грошового зобов`язання. Єдиним майном, яке перебувало в його особистій приватній власності, був житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. Відповідач погодився виступити іпотекодержателем зазначеного нерухомого майна, шляхом укладення відповідних договорів.
17 червня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 написали розписку, згідно якої позичили у відповідача 34 000 доларів США, за які в заставу надали («переписали») будинок. Дати повернення боргу не зазначено, а тому за домовленістю це мала бути перша вимога позикодавця.
25 червня 2010 року позивач із відповідачем прибули до нотаріуса, де, як він вважав, було укладено договори застави (іпотеки) на житловий будинок та земельну ділянку,    а не договори купівлі-продажу.
В серпні 2019 року отримав позовну заяву ОСОБА_2 з вимогами про усунення перешкод в користуванні житлом, шляхом зняття з реєстрації та виселення. В додатках до позовної заяви, в тому числі були і долучені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 25 червня 2010 року.
Посилався на те, що не мав на меті укладення договорів купівлі-продажу належного йому єдиного житла та земельної ділянки, а тільки передавав їх в заставу (іпотеку) під грошове зобов`язання. Більше того, він не отримував коштів за це майно, а з червня 2010 року безперешкодно і постійно проживає та зареєстрований в цьому будинку.                      У 2013 році на земельній ділянці побудував нежитлове приміщення площею 0,84 кв. м, що також підтверджує факт його там проживання та догляд за будинком та земельною ділянкою. За таких обставин, вважає вчинення правочинів під впливом помилки.
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 04 вересня                2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений із усвідомленням для сторін реальних наслідків після його підписання із визначенням суми продажу нерухомих об`єктів, яку продавець отримав від покупця повністю до підписання цих договорів.
Не погоджуючись з цим рішенням  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 30 грудня 2020 року апеляційну скаргуОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 04 вересня 2020 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції. Виходив з того, що                       в момент підписання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 25 червня 2010 року особи, які його підписали, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Правочин був вчинений у формі, встановленій законом, посвідчений нотаріально та зареєстрований у встановленому порядку. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, про що зазначено в договорі. Позивач не довів, що зміст договорів купівлі-продажу суперечить нормам чинного законодавства.
Відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що укладення спірних договорів мали на меті забезпечення виконання зобов`язань за борговою розпискою і ним було неправильно сприйняті фактичні обставини договору під впливом помилки, позивач не довів, що помилка мала місце при укладенні спірного договору, а також те, що вона має істотне значення. Під час укладення договорів купівлі-продажу позивач мав можливість ознайомитися із змістом договорів. За змістом розписки вбачається про обізнаність позивача про наслідки укладення оспорюваних договорів, де він зазначив, що оспорювані договори були укладені з метою забезпечення виконання ним грошового зобов`язання у розмірі 34 000,00 доларів США і в заставу за отримані кошти «переписали» будинок і по першій вимозі ОСОБА_2 - ОСОБА_1 зніметься з реєстрації будинку та передасть від нього ключі. Дії нотаріуса по укладенню договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, в установленому законом порядку не оскаржено. Дійшов висновку, що помилка внаслідок власного недбальства незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Зазначив, наявність розписки не свідчить про намір сторін вчинити інший правочин, ніж той, який ними фактично вчинений.
25 січня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог. 
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2021 року касаційну скаргу залишено без руху, скаржнику надано строк для усунення недоліків. ОСОБА_1 необхідно було уточнити вимоги касаційної скарги, відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України.
04 березня 2021 року ОСОБА_1 надіслав уточнену касаційну скаргу із зазначенням підстав касаційного оскарження, які передбачені у частині другій статті 389 ЦПК України, отже недоліки касаційної скарги усунуті.
Касаційна скарга подана у передбачений статтею 390 ЦПК України строк та з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, зокрема касаційна скарга містить підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження позивач зазначає неправильне застосування норм матеріального та порушення процесуального права, що апеляційний суд                              в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного                                        у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 622/773/16-ц, від                  28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справі                     № 465/826/13-ц, від 03 травня 2018 року у справі № 334/7904/15-ц.
Касаційна скарга мотивована тим, що 17 червня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 написали ОСОБА_2 розписку про отримання грошей у розмірі 34 000,00 доларів США. Дату повернення боргу не зазначено, оскільки було вирішено за усною домовленістю. Згідно з розпискою ОСОБА_4 зобов`язався надати «переписати» відповідачу будинок. 25 червня 2010 року вони у нотаріуса уклали, як вважав позивач договір застави будинку. Однак, у серпні 2019 року отримав позовні вимоги про виселення та усунення перешкод у користуванні будинком, із цієї позовної заяви він дізнався, що було укладено договори купівлі-продажу, а не застави.
Вважає, що ці договори укладені під впливом помилки і не настали наслідки передбачені договором купівлі-продажу. Позивач залишився володільцем ключів будинку, зареєстрований і постійно у ньому проживає, відповідач не передав позивачу 485 989,00 грн згідно з договором купівлі-продажу за вартість будинку, за період дії укладеного договору ним здійснено газифікацію будинку, сплачує комунальні рахунки, в липні 2015 року замінив вікна на загальну суму 64 000,00 грн. Спірний будинок є єдиним його житлом, тому позивач наміру не мав його відчужувати. Відповідач жодного разу не був у будинку. Ці обставини та те, що сам відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що ОСОБА_1 звернувся до нього взяти в борг 34 000 доларів США вказують на те, що він не мав наміру відчужувати спірний будинок, а лише передати його в заставу ОСОБА_2 .
Підставою визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки є те, що відповідач не передав позивачу грошові кошти у розмірі 21 479,00 грн, які зазначено в договорі, позивач продовжує користуватись будинком і ділянкою. У 2013 році позивач здійсним побудову нежитлового приміщення 84 кв. м, сплачує земельний податок.
Вважає, що ці обставини дають підстави вважати, що укладені договори купівлі продажу укладені під впливом помилки, а тому є недійсними.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Згідно із пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
У відповідності до частин першої, шостої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів                            у складі трьох суддів при вирішенні питання про відмову у відкритті касаційного провадження, повинна вказати мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним                            у судовій практиці.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року в справі                              № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) вказано, що «відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір. Тому Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 308/13400/14-ц від 21 березня 2018 року, та у справі № 361/558/15-ц від 17 квітня 2019 року».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі                               № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження                    № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
Суди встановили, що в червні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2                        з проханням позичити йому кошти в розмірі 34 000 доларів США.
17 червня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 написали розписку, згідно якої позичили у відповідача ОСОБА_2 34 000 доларів США, за які в заставу вони надали («переписали») будинок. Дати повернення боргу не зазначено, а тому за домовленістю це мала бути перша вимога позикодавця.
25 червня 2010 року сторони уклали договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки.
В серпні 2019 року позивач отримав з Сторожинецького районного суду Чернівецької області рекомендований лист із ухвалою про відкриття провадження у цивільній справі № 723/2877/19 за позовом ОСОБА_2 до нього про усунення перешкод                      в користуванні житлом, шляхом зняття з реєстрації та виселення. Разом із ухвалою надіслано примірник позовної заяви із додатками до неї, в тому числі договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 25.06.2010 року, які знаходяться по АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 1 оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку продавець ОСОБА_1 продав, а покупець ОСОБА_2 купив житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 , розташований на приватній земельній ділянці площею 0,1942 га., згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД №112227 виданого Давидівською сільською радою 10 січня                      2008 року.
Оспорюваний договір купівлі-продажу укладений сторонами згідно їх волевиявленням, відповідає вимогам закону, продавець отримав за продаж будинку 485 989,00 грн, за продаж земельної ділянки 21 479,00 грн від покупця до підписання договору. Договір засвідчений нотаріусом, який встановив особи, їх дієздатність осіб, договір підписаний в присутності нотаріуса.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суди встановивши, що оспорюваний договір купівлі-продажу житлового будинку                                  і земельної ділянки укладений відповідно до вимог чинного законодавства, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову. 
Доводи касаційної скарги, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені                                   у постановах Верховного Суду 06 червня 2018 року у справі № 622/773/16-ц, від                  28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справі                     № 465/826/13-ц, від 03 травня 2018 року у справі № 334/7904/15-ц є безпідставними, оскільки висновки у вказаних справах зроблені за інших фактичних обставин.
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами першої та шостої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від                    04 вересня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 30 грудня       2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                                  М. М. Русинчук   
                                                                                                                            Н. О. Антоненко
                                                                                                                           В. І. Крат